Мари Кордоние
Памела

Превод от английски: Снежана Дончева, 1995

chitanka.info

I

— Мили боже! Изглеждаш така, сякаш си търсиш някоя жертвичка, която да изпечеш в тостера! И какво толкова предизвика гнева ти?

Памела Лин тръсна купчината разноцветни папки върху едно бюро и се обърна към своята секретарка, Силви Хътън, с разгневена физиономия. Тъмните гъсти вежди над кафявите й очи се бяха сбърчили заканително.

— Какво ли? Как можеш да работиш с мен цяла година и все още да не го знаеш? Негово Величество Харви Дженкинс, скъпа.

Силви не й се разсърди за избухването. Беше много доволна, че не й се наложи да вземе участие в производствените обсъждания, организирани от творческия директор на рекламната агенция „Уелс и Уайнбъргър“. Памела, като негова асистентка, нямаше как да не присъства. Тя беше тази, която вършеше черната работа, а за капак трябваше да понася лошите му настроения и неоснователните му упреци.

На Силви много й се щеше някой път да информира ръководството на фирмата за това, че в по-голямата си част идеите, за които Дженкинс обираше лаврите, се раждаха всъщност в главата на Памела Лин. Възхищаваше се от нея. Намираше за истински шедьовър начина, по който тя успяваше да се справи с чепатия и арогантен творчески директор. „Навярно днес данданията трябва да е била особено голяма, за да изгуби самообладание“ — мина й през ума.

Памела сама осъзна, че бе попрехвърлила мярката.

— Останало ли е кафе, Силви? Сега мога да погълна цяла кана.

Съблече блейзъра на елегантния си костюм на червено-сини карета и приглади надолу по бедрата тясната, стигаща до коленете й пола. Механичен, ненужен жест, тъй като и полата, и керемиденочервената блуза, втъкната в колана, й стояха безупречно.

Силви, която непрекъснато се бореше с пет кила в повече, натрупани около ханша й, енергично си забрани всякаква завист.

Памела бе висока и стройна. Имаше малък, прав нос, чувствени устни и блестяща черна коса. Когато я вдигнеше, както днес, още повече изпъкваше фината конструкция на скулите й. Фрапантните сребърни обеци й придаваха някакъв мексиканско индиански вид, но Силви знаеше, че предците й са дошли от Европа.

Тя подаде на шефката си чашата кафе, след като беше наляла вътре обичайните няколко капки мляко.

— Заради козметичната поръчка ли беше? — попита я. — Мислех, че Дженкинс е съгласен с отмяната на сроковете за изпълнение?

— Не, сблъсъкът ми с този хубавец Харви беше от чисто лично естество…

— И откога той знае какво означава „чисто лично“?

— Мила моя, ако този господин съвсем безцеремонно те бе сграбчил за гърдите, както направи с мен, не би ми задавала подобни въпроси.

— Какво е…?

Силви я гледаше така втрещено, че Памела избухна в смях.

— Много правилно чу. Когато посегнах да събера папките след приключване на заседанието, това влечуго ме изненада изотзад и даде пълна свобода на лапите си.

— Значи това била причината?! — Секретарката си пое мъчително дъх. — И после?

Памела сви рамене.

— Беше ми във висша степен неприятно. Зашлевих му една, а той се ухили. Заяви ми, че ме намирал за извънредно секси и отдавна се канел да провери, дали е истинско това, което се намирало в пазвата ми.

— Сигурно се е пошегувал…

— Не изглежда така. Добре знае, че работата тук ми е нужна, нещо повече — че очаквам повишение на заплатата. Бил на мнение, че моето усърдие си заслужавало едно такова повишение и щял да говори с Уелс. При едно условие, обаче…

— И то е?

— Отгатни.

— Един уикенд с него?

— Нещо такова. Вечеря с „отворен“ край, по време на която се разговаря не за рекламната агенция, а само за Харви и Памела. За финал — малък рунд в леглото. Може би първо иска да разбере, дали съм до расла до високите му изисквания в тази област.

Силви се прокашля.

— Полудял е, няма съмнение. Ти какво му отговори?

— Първо това, за което сигурно можеш да се досетиш?

— А после?

Памела остави чашата си и се отпусна на стола пред бюрото си.

— След това нашият отговорен творчески директор ми съобщи, че било в негова власт да информира мистър Уелс, че мис Лин не отговаря на изискванията за асистент.

— Шантаж, значи.

— Не е хубава думата, но доста добре отговаря на фактите. Предоставен ми е изборът или да напусна работа, или да се отдам на Дженкинс. Какво ще кажеш ти?

Силви Хътън замислено съзерцаваше лакираните си в розово нокти. Междувременно беше изчезнала и последната следа от завист към шефката й.

— Не ме засяга пряко, но защо държиш толкова много на тази работа и на доларите, които ти плащат за нея?

— Ако си наследила една порутена виличка на „Аламо скуеър“, обитавана от цели армии дървояди, и ако при това трябва да се грижиш за по-малката си сестра, която все още следва, не би ме питала, дали ми е нужна заплатата.

Силви не разбра в първия момент проблема й.

— Мили боже, една от онези стари къщи на „Аламо скуеър“? Та продай я. Ще се намерят достатъчно мераклии. Така ще се отървеш от грижите си!

Памела сключи ръце зад тила си.

— Случайно обичам тази ужасна захаросана къщичка. Тя е наследство от леля ми. С малко повечко пари бих могла да я ремонтирам. Освен това, нужно ми е жилище, в което да има място и за Кели.

— Кели? Това ли е сестра ти? Кели Лин? — сбърчи чело Силви.

Памела я изгледа учудено.

— Каза го така, сякаш я познаваш?

Секретарката й поклати глава.

— Не, не би могло да се каже, че я познавам, но името й ми звучи някак познато. Трябва да съм го срещала някъде.

— Е, ако случайно не е било в семинарния списък по история на изкуството или в годишника на колежа в Оукланд, трябва да я бъркаш с някого.

— Не, не — възрази Силви. — Май че беше даже днес. Във вестника. Чакай…

Посегна към „Булевардни вести“ и започна да го разлиства.

Памела се загледа мрачно през прозореца.

— Да, така си и мислех…

Силви се изправи и сложи вестника пред нея. Под заглавие с тлъст шрифт „Горещи новини“ се усмихваше сияйно хубаво като картинка момиче с навити на кравайчета къдрици. Репортажната снимка показваше само лицето му, но грешка беше изключена. Наистина беше Кели! Текстът, в типично клюкарски стил, удари Памела със силата на парен чук.

„Горещият флирт на професионалния играч на голф Робърт Т.Нелсън е изваден наяве. Робърт се е запознал и залюбил с двайсетгодишната студентка Кели Лин по време на сърф. Заради нея той е отрязал квитанцията на една холивудска звездичка и можем само да гадаем, колко дълго младата дама ще върти около лакирания си пръст ексцентричния Робърт. Честит улов, Кели! Робърт се числи към най-добре платените състезатели по голф. За него се говори, че знаел как да влага своите милиони…“

Унилата физиономия на Памела стресна Силви.

— Само не казвай, че не си знаела нищо!

Памела преглътна.

— Абсолютно нищо. Та това е, значи…

— … нещо чудесно, не смяташ ли? Щом като Нелсън се грижи за сестра ти, може да се каже, че част от проблемите ти са решени.

— Ти явно не си добре!

Памела скочи и нервно се заразхожда между стената и бюрото.

— И дума да не става, че този плейбой ще има нещо общо с моята малка сестра!

— Как така малка! Тук пише, че е на двайсет години! Не е ли вярно?

— Ти не разбираш, Силви! Кели е още дете. Едно доверчиво, наивно малко момиченце, което си прави илюзии за живота. Аз сама я възпитах след смъртта на родителите ни. Опитах се да й създам дом, да я запазя от превратностите на съдбата и да й осигуря бъдеще. И изведнъж — това?

— Наистина не разбирам. Все пак твоята „малка“ сестра е достатъчно хитра, за да си хване златна рибка. Едно наистина добро попадение. Нелсън е богат и изглежда фантастично. Ако пък се и омъжи за него, ще може да облепи вашата розова къщичка с долари вместо тапети…

Памела избухна.

— Нима ме съветваш да гледам безучастно, как този плейбой обърква Кели, разбива живота й и я прави нещастна? Не, благодаря! По-скоро ще се хвърля на шията на Харви Дженкинс, а можеш да ми вярваш, че няма да го направя с радост!

Толкова ядосана секретарката не беше я виждала. Предпочете да преглътне отговора, който напираше на езика й, и само сви рамене.

„Всеки да си сърба попарата, която сам си е надробил — помисли си. — Щом Памела си търси допълнителни ядове, определено ще ги намери. Малката изглежда е чаровница, но също така — разглезена и егоцентрична.“

Памела затвори градинската врата на розово-червената си къща. Слънцето стоеше на заник и омагьосваше резбованите рамки на прозорците и балконските парапети, като ги превръщаше във филигранна дантела. Ужасно обичаше тази уютна къщичка!

С наследяването й преди две години от някаква своя леля, за чието съществуване не беше и подозирала до този момент, бе получила и шанса най-сетне да напусне Оукланд с Кели и да заживее в Сан Франциско. Беше се влюбила от пръв поглед в старата вила във викториански стил. Атмосферата на „Аламо скуеър“ предлагаща една почти по английски очарователна провинциална идилия в центъра на големия град, бе я пленила завинаги. Тук бе решила да живее и да остане, независимо какво би й коствало това.

Памела въздъхна и заизкачва десетте стъпала към входа. От много време не беше се прибирала толкова рано вкъщи. Обикновено „Аламо скуеър“ я посрещаше със светлината на уличните си лампи, но днес беше зарязала работата си. Разговорът с Кели не биваше да се отлага дори и с час.

Завари я седнала в едно кресло пред телевизора, загледана в някакъв розов сериал, чиято героиня тъкмо проливаше сълзи, с които би могло да се напълни средно голямо ведро. Дори не отвърна на поздрава й.

Памела предпочете да не започва още от вратата да я бомбардира с упреци. Затова най-спокойно си взе душ, нахлузи джинси и тениска и се отпусна до сестра си пред телевизора.

Че имаше такава физиономия, която накара Кели да изгаси приемника още преди хепиенда, самата тя не осъзнаваше.

— Чела си вестника, знам, и сега твърдо си решила да ми промиваш мозъка. Не можем ли да се откажем от това мероприятие?

— Наистина съм огорчена, че ми имаш толкова малко доверие… — започна Памела, но сестра й веднага я прекъсна.

— Какво означава доверие в този случай? Да не смяташ, че на двайсет години съм длъжна да те питам, с кого ми е позволено да излизам или да се любя!

— Кели!

— Хайде, не бъди толкова еснафски благонравна и самоуверена, Памела Лин! Не може ли да ти го побере главата, че вече съм зряла жена?

— За много „зряло“ ли смяташ, да се оставиш да те омотае един плейбой, чиито любовни истории карат всички листи на жълтата преса да шумолят?!

Кели настръхна.

— За какво ми намекваш? Че печели много пари благодарение на своя талант? Та това е дребнаво! Да не би да ти натяквам за това, че изкарваш доларите си във фирма, която изнудва нищо неподозиращи хорица да си купуват изделия, които изобщо няма да им влязат в работа.

Памела трескаво търсеше аргументи в своя полза.

— Кели, искам да те предпазя от разочарование! За мъж с репутацията на този Нелсън ти си просто едно маце! Бонбонче, което изхрупва пътьом. Ако се наложи по-късно да съжаляваш, ще бъде…

В светлокафявите очи на Кели се таеше превъзходство, което Памела в първия момент не можа да разтълкува правилно. Внезапно се почувства така, сякаш самата тя е на двайсет, а сестра й — с осем години по-възрастна. Осъзна, че се е изправила срещу стена, но искаше да опита всичко.

— Къде остана твоето достойнство, малката? Искаш да деградираш до играчка на един мъж ли? Аз не настоявам да учиш денем и нощем, но все пак не бива да изпускаш от погледа си своята цел. Изкарай следването си, довърши започнатото. Трябва да стъпиш здраво на собствените си крака, за да не бъдеш зависима от никого.

— Хич не ми е неприятно да бъда зависима от Роб. — Кели се усмихна ангелски. — Наистина ми е симпатичен. А досега бях зависима от теб, не си го забравила, нали?

— Но това е нещо съвсем различно, мъниче.

— Смяташ ли? Аз — не. Просто смених покровителите си.

Кели се изправи и тръгна към стълбището. Памела трябваше да потисне внезапно връхлетялото я чувство за паника.

— Къде отиваш?!

Сестра й се извърна и й хвърли един твърде развеселен поглед.

— Да си събера багажа. Но няма страшно, все още не се изнасям. Просто съм поканена да поплувам с лодка през уикенда. Надявам се, че не очакваш да ти поискам разрешение?

— С него ли ще… — Памела просто не можа да довърши въпроса си.

— Защо винаги очакваш най-лошите неща от мен? — попита Кели така подчертано сладко, че прозвуча като ирония. — Групата ни от университета има среща. Бащата на един наш колега ни предоставя яхтата си за уикенда. В края на краищата, от подобно нещо трябва да се възползваш, особено когато си беден студент. Роб ще трябва да се лиши от мен за два дни. Ще му се отрази добре — няма да бъде толкова самоуверен и да се смята за единствен и неповторим. А сега ще ме извиниш ли…

Памела се почувства обезоръжена по най-ловкия начин и абсолютно манипулирана. През последната година Кели бе развила една самоувереност, до която тя самата все още не беше дорасла. „Миличкото, гальовно котенце имало остри нокти! Но това не ми дава основания да го оставя да се втурне към своята гибел. Все нещо трябва да ми хрумне и то час по-скоро!“

Но едва в събота, когато шумната компания на Кели събуди цялата „Аламо скуеър“ още в шест сутринта, я осени спасителната идея. Памела беше благодарна на тази врява, защото тя я изтръгна от един ужасен сън, в който Харви Дженкинс тъкмо я разсъбличаше. Отърси се от кошмара и се съсредоточи изцяло върху проблема, наречен „по-малката сестра“.

„Ще издиря Робърт Т.Нелсън и ще му прочета едно конско! Нека си избира партньорки за своите игрички от средите на висшето общество. Те поне знаят правилата на играта и не би могъл да ги нарани. Момиче като Кели не е лъжица за неговата уста! Аз ще я спася от тази авантюра и с това добрите отношения помежду ни отново ще бъдат възстановени.“

Памела пренебрегна факта, че набляга върху проблемите на Кели само за да забрави своите собствени. „В случай че Дженкинс ме очаква в агенцията и в неделя, ще има да взема. Като начало ще зачеркна допълнителните часове в извънработно време. Кой знае, може би през уикенда Дженкинс ще срещне жената на своите мечти, която ще избие от главата му Памела Лин…“

Намери адреса на Нелсън върху гъсто изписаната дъска над телефона. Замисли се за миг. „Трябва ли да му позвъня? Не, едно внезапно нападение ще е по-добро. Телефонната слушалка може да бъде тресната, а една атрактивна млада жена не се изхвърля зад вратата току-така. Нелсън май е от онзи тип мъже, които си падат по хубавата външност.“

В резултат на това прозрение Памела си избра слънчевожълта рокля тениска, чиято тясна пола беше обточена с множество воланчета. Със загорялата си кожа и свободно падащите тъмни къдри изглеждаше фантастично. Чер лачен колан, черни лачени сандали и обичайните сребърни обеци — този път два тънки концентрични обръча — допълваха тоалета й. Сложи си блестящо червило и напусна къщата с войнствено настроение.

„С един плейбой като Робърт Т. Нелсън винаги ще се справя!“

II

Бунгалото с изглед към залива и Голдън гейт бридж беше точно онова, което би могло да се очаква от един богат бонвиван. Бетон, стомана, огледални стъкла и — което й се стори най-безвкусно — звънец във формата на топка за голф.

Памела направи гримаса и внимателно натисна месинговото чудовище. Отвътре прозвуча нещо като звън на камбанки, който й напомни за Биг Бен в Лондон. В тази къща явно беше вилнял архитект.

Снажният исполин, който със замах й отвори вратата, така я обърка, че всички баналности, приготвени за поздрав, заседнаха в гърлото й.

„Откога ли Кели си пада по подобни неандерталски типове?! Досега всичките й приятели бяха руси, лакирани, свръхмодерно облечени и префинени!“

Не че този мъж беше грозен, но излъчваше някаква твърдост, с нюанс на цинизъм, която обикновено не се нравеше на нейната сестра. Въпреки това нямаше съмнение, че пред Памела стоеше лично и персонално самият Робърт Т.Нелсън. Импозантно широк гръден кош опъваше тъмносиня тениска с надпис: „Голфът е удоволствие“, а по-надолу следваха крещящо карирани бермуди — явно последен хит в средите на голфистите. Въпреки, че дрешката разкриваше чифт добре загорели, здрави мъжки крака, Памела стисна здраво устни, за да не се изкиска на глас.

Още преди да се е съвзела достатъчно, за да каже каквото и да било, бе сграбчена за раменете и разтърсена приятелски.

— Ей, та това е супер! Бяха ми казали, че вашата служба за работна ръка прави чудеса, но да ми изникне в събота сутрин секретарка пред къщата, е чудо невиждано! Влизайте, малката! Вече ви очаквах. Оттук се минава…

„Малката?!“ Само великан с неговия ръст би дръзнал да пренебрегне нейните представителни сто седемдесет и пет сантиметра и да я дефинира като „малка“. А каква хватка имаше само! Силната му ръка, стиснала я над лакътя, я поведе през един мраморен коридор покрай огледала в претрупани рамки.

— Слушайте, мистър… — започна Памела, но веднага бе прекъсната.

— Само без отстъпления, малката. Щом сме се хванали на хорото, ще го играем. Ясно е, че ще ви дам стотачка за проваления уикенд. Наистина съм радостен, че сте тук. До понеделник трябва да съм свършил с тези бумаги, иначе ще се ядосам. Да се залавяме за работа, малката… всъщност, имате ли си име?

„Този тип е невъзможен!“

— Да, аз съм Памела Ли…

— Памела стига, всичко останало само усложнява работата. Не се притеснявайте от хаоса тук, малката. Аз много пътувам и най-често живея с нещата от куфара. Освен това, подреждането не е най-силната ми страна…

„Побъркан субект! Защо момъкът просто не млъкне за малко? Нищо чудно, че си е избрал за гадже отстъпчиво и плахо създание като Кели. Явно не търпи да му противоречат.“

— Но изслушайте ме най-сетне, аз не мога…

— Можете ли да четете?

— Естествено, обаче…

— Никакво обаче. Писане? Смятане?

— Вижте, аз съм посещавала колеж и имам много добри оценки, така че не е нужно да ме третирате като не грамотничка!

— Правя ли го? Извинявам се, малката, не беше умишлено. Ще ви наричам Пам, ако позволите. Спестява време и звучи по-приятелски. А и повече ви подхожда. Памела е име на желязна девица, а вие наистина не изглеждате такава.

— Ах, така ли? И как изглеждам?

За част от секундата той млъкна и съсредоточено я загледа със светлите си очи. Забележителни очи, с тъмносиви зеници, обграждащи ириса и засилващи интензивността на погледа. Памела установи, че има ужасно изразително лице с одухотворени черти, подложени на непрекъсната промяна. Константна величина оставаха дългият нос и извитата уста с пълна долна устна. Робърт се усмихна в този момент, оголи два реда бели зъби и тя почувства как сърцето й пропусна един удар.

— Изглеждате така, Пам, че се страхувам от известни усложнения, ако се заловя за работа заедно с вас.

„Мили боже, това не е разговорът, който планирах с Робърт Т.Нелсън!“ Не че се бе запленила от неговата небрежност и неоспорими мъжки качества, но той просто не беше някакъв си плейбой, а мъж, който добре знае какво иска. Опасен мъж, за който нейната малка сестра не беше дорасла в никакъв случай. Памела си помисли, че може би не е лоша идеята да се възползва от получилото се недоразумение. Ако момичето от „Работна сила“ тепърва дойдеше, би могла да се позове на неговия невъзможен начин да не позволява на никого да си отвори устата. Междувременно й се предлагаше фантастичен шанс да го опознае по-отблизо и дори да открие слабото му място, евентуално.

За част от секундата решението беше взето. Памела си окачи любезната усмивка и това й се удаде много по-леко, отколкото предполагаше.

— Е, добре, да се залавяме за работа. Къде са бумагите, гросмайсторе?

„Голфът е удоволствие“ видимо се опъна от облекчената му въздишка.

— Пам, вие сте съкровище. Огледайте се.

Всекидневната приличаше на лагерен бивак. Между белите кожени мебели, кокетни витражи и скупчени настрани саксии бяха нахвърляни купища алуминиеви сандъци.

„Архитектът трябва да е бил слял, за да ситуира този мъж в подобна елегантна, почти с интимно въздействие стая. Две неща, които толкова малко да си пасват — като Робърт Т.Нелсън и неговото бунгало — сигурно е трудно да се изнамерят!“ — помисли си Памела.

— Първо, трябва да се подредят купищата книги. Искам азбучник на заглавията, за да не губя време да ги търся. Ще се справите ли?

„За каква ме взема тоя?!“

— Ако вашите любовни романчета не са написани на китайски, не виждам проблем — отвърна му.

Докато Нелсън отваряше сандъците, Памела се опита да внесе системност в делото. Бе изумена от интересите му извън голфа! Сортираше английски ежедневници, италиански картинни енциклопедии, спомени от пътувания и купища написани на ръка бележки.

Опитът й като асистентка на мениджър в рекламна агенция улесняваше нещата до известна степен. Нелсън не се отделяше от нея и присъствието му я караше да се чувства неспокойна.

— Намира ли ви се случайно кафе? — осведоми се, колкото да каже нещо.

Робърт сви рамене.

— Много е вероятно. Ще попитам княза.

Памела вдигна поглед от скицника си.

— Какъв княз?

— Той замина с Анастасия. Като се върне, ще ви го представя.

При споменаването на женското име Памела се напрегна.

— Анастасия? — повтори тя. — Още една от вашите безбройни приятелки?

— Най-добрата — потвърди Нелсън.

Сега още повече се затвърди решението й да се намеси в живота на сестра си. „Момичето спешно се нуждае от твърда ръка, която да направлява съдбата му. Бедната Кели! Само от няколко часа я няма и той вече я мами с първата срещната. Анастасия!“ Изведнъж изпита бесен гняв към този самоуверен донжуан.

— Дами, които се наричат „Анастасия“, може би са твърде изискани, за да си цапат ръчичките с подреждане на книги, нали?

Прозвуча доста хапливо, но Памела не съжаляваше. Нямаше никаква причина да бъде особено любезна. Той или не го забеляза, или му беше все едно. Никаква сянка не помрачи слънчевата усмивка, с която я съзерцаваше.

— На моята сладурана й липсва талант за подобни неща. Когато се запознаете с нея, сама ще се уверите. Но затова пък притежава други качества. Няма жива душа, която да ме обича по-силно и по-вярно.

— Много се радвам за вас… — процеди Памела.

„Сигурно има цял харем. Да, харем е най-точната дума. Невъзможно е Кели да се чувства щастлива при подобни обстоятелства. Твърде много държи да е център на вниманието. Всичко трябва да се върти около нея и нейните удобства, за да е в добро настроение. О, по дяволите, този Нелсън ме побърква! Ето, вече започвам да очерням и собствената си сестра!“

Не й беше лесно да отгледа Кели след смъртта на родителите им, но го правеше с радост. Мисълта, че сега тя е голяма и е в правото си да взема свои собствени решения, я плашеше. Беше свикнала да отстранява от пътя й всички препятствия. И сигурно щеше да го върши и занапред, стига да успееше да елиминира Робърт Т.Нелсън!

— Не бива да гледате така мрачно, Пам — извади я той от мислите й. — Ще ви се образуват бръчки, а те не ви отиват. Ще бъде престъпление да се повреди такава прекрасна кожа.

— Мисля, че ме спешихте да подреждам сандъците и книгите ви. За оптическа наслада на господаря на замъка не бе ставало въпрос — отвърна му язвително.

Улови един многозначителен поглед от сребристосивите му очи.

— С удоволствие бих удвоил хонорара ви, ако се погрижите и за това.

Памела настръхна вътрешно, но се постара да запази самообладание.

— За тази услуга, може би е по-подходяща агенцията за гейши. Разгърнете още веднъж вестника, там положително ще откриете два-три от необходимите ви адреси.

„Не е ли безсрамен този мъж?! Как дръзва да се смее толкова гръмогласно?!“

— Не са ли ви казвали, че имате доста бодлички на красивото си розово езиче?

Памела стисна устни и стовари върху мраморната масичка купчина книжа така, че наоколо се разхвърчаха облачета прах. До този момент търсенето на уязвимото му място не беше се увенчало с успех. На всичко отгоре една безценна събота пропадаше при тази игра. Трябваше да се прости с мисълта за море и плаж.

Изведнъж на терасата се дочу мъжки глас, чийто акцент Памела не може да определи. „Най-вероятно е пристигнала дамата Анастасия с неговия княз.“ Изправи рамене и отметна тъмните си коси. Нелсън не откъсна погледа си от тялото й по време на това движение и това не остана незабелязано. Почувства го почти като физическо докосване. Неволно задиша учестено и неспокойно.

„Защо продължава да виси тук, а не отива при своята Анастасия?!“

Тъкмо се навеждаше над поредния сандък, когато внезапно нещо влажно и студено се опря до глезена й.

— Ау-у!

Памела подскочи от уплаха и едва успя да задържи плъзгащите се надолу книги.

На нивото на коленете й я гледаха две обидени, тъмни и прекрасни кучешки очи. Един басет, чиито дълги уши почти докосваха безупречния мраморен под, се беше промъкнал до нея и сега я гледаше, застанал на четири мощни черно-бели лапи.

— Мога ли да ви я представя? Приятелката ми, Анастасия!

Начинът, по който натърти думите си, й показа, че Нелсън много добре бе разбрал посоката на мислите й.

По бузите й изби гъста руменина. „В тази къща просто нищо не следва своя нормален ход!“ Наведе се и протегна на Анастасия ръка за сключване на примирие. Със сумтене й бе позволено да помилва копринената козина, след което малко астматичната кучешка дама се отпусна в краката й и повече не се помръдна.

— Можехте да ме предупредите — измърмори Памела. — Щях да получа инфаркт, толкова много се стреснах.

— За бога, в такъв случай не бива повече да се натоварвате. Елате, ще изпием кафето си на терасата…

Преди да е успяла да се противопостави, на раменете й легна силната му ръка и Нелсън властно я поведе навън, за да я настани на една градинска люлка.

— Нали работата ви беше бърза и неотложна?

— Бързият пропуска най-добрите си възможности, о, прекрасна Пам!

Робърт усети смущението й и добави:

— Албанска поговорка. Много подхожда за нашето толкова младо познанство, не намирате ли?

— Това не е „познанство“, вие ме наехте на временна работа.

— Но тъй като сме се уговорили да ви се заплаща на час, за вас ще е по-изгодно да удължите пребиваването си тук.

Памела премълча. Отваряше се опасна тема, защото нямаше представа, какви са уговорките му с „Работна сила“.

Твърде късно забеляза, че той изобщо не се съобразяваше с безопасната зона помежду им. Пръстите му се бяха паркирали на тапицираната облегалка, в непосредствена близост с нейния гръб. Чувстваше ги с кожата си. Аурата от сила, която обгръщаше този мъж, я обезоръжаваше по един опасен начин, правеше я податлива. С усилие трябваше да извика в съзнанието си мисълта, че той бе прелъстил по-малката й сестра, бе завъртял главите на множество хубавици, които впоследствие биваха забравяни. И въпреки всичко, в нея се прокрадваше възбуждащият, напълно абсурден въпрос, какво ли щеше да се случи, ако сега я докоснеше.

Не й бе съдено да го узнае.

Магията беше разрушена от един дребен мъж с побелели коси, който пристъпи на терасата. Видът на стареца, стъкнал се в тази калифорнийска жега с безупречен черен костюм, бяла риза, бяла папийонка и бели ръкавици я накара да се усъмни, дали не сънуваше.

Но не, не беше сън. Лекият вятър развял косите й, и почти пронизителното цвърчене на птиците бяха също така реални, както и далечният уличен тътен. Белокосият благоговейно мъкнеше широка сребърна табла, на която се виждаха чаши, препечен хляб, краве масло, купичка чер хайвер и бутилка шампанско, загъната в бяла кърпа.

Въпреки огромния товар, му се удаде да й кимне съвсем тържествено.

— Мадам…

Памела хвърли укорен поглед към Нелсън. „Защо не вземе таблата от бедния възрастен човечец? Не вижда ли колко е тежка?!“

— Бих го обидил смъртно, ако го направя — рече той толкова естествено, сякаш четеше мислите й.

— В очите на Негово Височество ние, американците, сме банда невъзпитани хъшлаци. Прави всичко възможно да коригира поне най-фрапантните ми грешки, но аз съм голямо разочарование за него. Княз Игор, тази очарователна млада дама е мис Пам от агенцията „Работна сила“…

— Мадам — повтори старият благородник, остави товара си на масата и се залови да отваря шампанското. — Не вярвайте нито дума на мосю. Той обича да преувеличава. Ще позволите ли да ви предложа малко хайвер? Той е от Русия — родината на родителите ми, която са напуснали преди моето раждане.

Междувременно Памела бе успяла да си възвърне самообладанието.

— Значи е истина, че сте княз?

Той й се усмихна.

— Тази титла е може би единственото, което успях да наследя от своите родители. Емиграцията беше нещо като „френска революция“ за руската аристокрация. Всички сме еднакво бедни. Изключенията, естествено, потвърждават правилото…

— Запознах се с Игор в Париж — обясни й Нелсън, дъвчейки. — Там той караше такси и понеже обича да пътува, беше готов да напусне работата си и да дойде с мен.

— Би трябвало да се придържате към истината, мосю — поправи го княз Игор. — Тъкмо се бях простил с кариерата си на шофьор. Едно произшествие след няколко чашки водка в повече. На френската полиция й липсваше нужното разбиране. Навярно щях да завърша дните си доста некомфортно под някой от мостовете на Сена…

— Той има склонност да драматизира нещата — ухили се Нелсън. — Но ми даде да разбера, че един истински иконом с руска княжеска кръв е точно това, което липсва на американеца. Грижи се за моя начин на общуване и за Анастасия. От години се опитвам да свикна с мисълта, че ме обслужва мъж, чиито маниери биха накарали кралицата на Англия да позеленее от завист.

— За съжаление непрекъснато срещам отпор. Като си помисля за днешния избор на вашия панталон, мосю…

— Ваше Височество, бихте ли бил така добър да се грижите само за вашия собствен панталон…

Памела бе безкрайно объркана. „Защо Кели не ми спомена нищо за този ексцентричен княз? Е, ако трябва да бъда съвсем точна, Кели не ми е разказвала абсолютно нищо…“

Докато князът се оттегляше с поклон, Анастасия се опитваше да задълбочи приятелството си с Памела. Тя се просна с цялата си тежест върху краката й и с обожание вдигна тъжните си очи.

— Ако искате да я омагьосате завинаги, трябва да й дадете препечен хляб с масло — предложи Нелсън. — Тази дама проявява определено предпочитание към висококалорична храна.

— Не възнамерявам да омагьосвам нищо и никого в тази къща — хладно заяви Памела. Бавно помилва дългите клепнали уши на Анастасия. Може би затова й убягна силно заинтригуваният поглед на Робърт.

— Жалко — промърмори той.

Памела енергично се изправи.

— Предпочитам отново да се заловя за работата си. Шампанското и хайверът не са точно нещата, на които съм свикнала по време на почивката си. И по-добре е да не привиквам с този лукс.

„Що за глупости дрънкам?! Защо просто не му кажа кратко и ясно: «Мистър, съжалявам, но да хванем бика за рогата. Веднага си свалете лапите от малката ми сестра!».“

Мислено се проклинаше, че безнадеждно усложнява един съвсем елементарен проблем. Работата бе там, че се чувстваше като канарче, фиксирано от гърмяща змия, всеки път, колчем сивите му очи се спрат на нея.

„Къде остана трезвият ми разсъдък? Не трябва ли да зарежа всичко и да се махна, щом като той преднамерено търси моята близост?!“

Устните му се намираха точно на височината на очите й. Това не беше гледка, успокояваща настръхналите й нерви.

— Мога да ви разбера, Пам, но князът си е тиранин, непознаващ милост. С него не може да се дискутира. Той смята, че един джентълмен трябва да живее по този и този начин и аз съм длъжен да му се подчинявам. Ако не хапнете поне две мънички филийки с хайвер и не изпиете чаша шампанско, ще се почувства дълбоко засегнат. Уверявам ви, по-инатлив е и от Анастасия.

— И защо се примирявате с всичко това?

— Обичам го. Той внася цвят в моя живот. Ако го опознаете по-отблизо, ще забележите, че е изключителен джентълмен, който наистина не е заслужил орисията да свърши под мостовете…

Объркването на Памела растеше. Всичко, което говореше или вършеше този Робърт Т.Нелсън, изобщо не се връзваше с образа на безпардонен плейбой, който беше си създала за него.

Пое чашата, която й подаде, и ръцете им се докоснаха. Сякаш я прониза електрически ток чак до пръстите на краката. Гърлото й беше пресъхнало и тя изгълта шампанското като минерална вода. Топката в стомаха й най-сетне изчезна и отстъпи място на приятна топлина. Не възрази, когато отново напълни чашата й. В мозъка й цареше безкрайна пустота, която се трансформира във виене на свят.

— Не забравяйте хайвера…

Памела задъвка като автомат, без да усеща никакъв вкус. Виждаше само мургавата силна ръка с дълги пръсти, която й подаваше препечената филийка. После тази ръка обгърна гърба й. С един последен остатък упорство Памела се вторачи в пода. Беше по-скоро инстинктивно предчувствие, отколкото разумна мисъл.

Знаеше, че трябва да избягва погледа му.

Не можеше да определи, колко време са седели така. Робърт — настойчив, тя — онемяла и вкаменена. Пусна я толкова внезапно, че Памела почти загуби равновесие.

Робърт Т.Нелсън избухна в гръмогласен смях.

— Няма страшно, Пам! Не е в стила ми да предумвам жена, която сама не го желае…

„Мили боже, този тук добре умее да се забавлява! И как само успява да чете в мен като в отворена книга! Дали подозира колко съм близо до капитулацията?!“ Памела мобилизира цялата си воля, за да прикрие смущението си.

— Бих искала да си измия ръцете, къде…

— Князът ще ви покаже с удоволствие банята, Пам. Колко е хубаво, че този ден едва е започнал за нас…

В ушите й тази реплика прозвуча като заплаха. Неговата триумфираща ухилена физиономия я накара да стисне ръце в юмруци. Завъртя се на токове и тръгна към вътрешността на къщата. Знаеше, че играта с огъня е в малка почивка. Тя още не беше свършила.

Княз Игор я въведе в помещението, което имаше толкова общо с обикновена баня, колкото пакетче чипс с кралско меню. Памела се прехласна пред облицованите с мрамор стени, пред гигантските виещи се растения, пред ваната с размери на малък басейн и златни кранове.

— Мадам…

Князът й подаде цял куп пухкави хавлии, които биха стигнали за избърсването на футболен отбор заедно с резервите, и затвори огледалната врата отвън. Памела се отпусна на невероятно широкия ръб на ваната и потърка слепоочията си.

„Какво, по дяволите, притежава този Робърт Т.Нелсън, та успява тотално да ме извади от равновесие?! Все пак съм на двайсет и осем и вече не съм онази глупавичка гъска, повярвала някога в Оукланд в любовните клетви на годеник, предпочел все пак да се ожени за друга, чиито родители са в състояние да подкрепят с богатството си неговата кариера. После завързах някоя и друга връзка, но никога с мъж, чиито ръце да подлудяват кожата ми. Какви ли са отношенията му с Кели? Може би има само обикновено приятелство между двамата. Може би троснатият й отговор, че не е нужно да ми иска позволение, за да се люби с някой мъж, е бил само опит да ме ядоса?…“

Стана, отиде до мивката и пусна студената вода да тече върху дланите й. После вдигна поглед към огледалото и направи гримаса.

— Е, Памела, как ти се струва ситуацията? — тихичко промърмори. — Вместо да прочетеш конско на господина, ти си на път да се влюбиш в него. Пълна лудост! Първо на първо, той е свързан с твоята сестра, второ е плейбой от първа величина, трето е най-чаровният мъж, когото някога си срещала. При всичката му непоносима арогантност и самоувереност има нещо непознато, което те омайва и възбужда.

Озърна се наоколо. Погледът й бе привлечен от нещо лъскаво в ъгъла до душ-кабината. Затвори крана и се наведе. Полускрит под ресните на плюшеното килимче, лежеше златен пръстен — семпъл, но много хубав сапфир. Позна го веднага: беше на Кели! Самата тя й го бе подарила след първата година в колежа. За Кели той беше нещо като талисман. Никога не го сваляше, с изключение на случаите, когато си вземаше вана, защото някъде беше чела, че пяната вредяла на бижутата.

Пръстите й се сключиха около сапфира. Не обърна внимание на болката, когато острите му ръбове се врязаха в кожата й. „Това не е обикновено приятелство! При такива отношения никой не ползва ваната! Кели си е любовница на Робърт Т.Нелсън!“

— А аз не бих искала да съм следващата жертвичка на донжуана! — зарече се гласно.

Студеният гняв, който я обзе, й даде сили да възвърне самообладанието си. Вече знаеше какво трябва да стори и краткият миг на объркване бе отминал.

III

Княз Игор, който всеотдайно лъскаше някаква сребърна кана във футуристичната кухня, замислено се загледа в пръстена.

— Не е много скъпа изработка, но пък е хубав — отсече с целия снобизъм на благородническото си потекло. — Предполагам, че е на някоя от приятелките на мосю Робърт.

— На коя? — Памела преглътна. — Значи съществуват няколко едновременно?…

Князът сви рамене.

— Един мъж просто се наслаждава и си мълчи, мадам! Тъй като мосю Робърт не е в твърди ръце, той с удоволствие си откъсва от всички цветчета на полянката.

Това поетично сравнение за Памела имаше вкуса на голяма доза чист цианкалий.

— Благодаря, друго не ме интересува — процеди през стиснати зъби тя. — Надявам се, мистър Робърт да не развали стомаха си, докато дегустира цветчетата!

— Състоянието на неговия стомах не е от моята компетенция, мадам.

В сериозния тон на Игор се долавяше нотка ирония, което я ядоса още повече.

„Наистина всички мъже са еднакви! Все едно, дали са с бели или черни коси, все едно, дали се наричат Нелсън или Дженкинс. Всички искат само едно и виждат в жената празноглава, хубава играчка. Но аз ще им докажа, че една жена не е вещ, която можеш да захвърлиш след употреба!“

— Благодаря ви, княже. — Потисна гнева си. — Къде мога да намеря боса?

Небрежното й обръщение предизвика видимо неудоволствие у стария господин и при друга ситуация Памела би се развеселила от реакцията му. Но в момента й липсваше всякакво чувство за хумор.

— За последен път телефонира от кабинета си. Направо по коридора, втората врата вдясно.

— Благодаря.

Завари Нелсън в момента, в който поставяше слушалката върху телефонен апарат от оникс.

Въпреки че й се усмихна, в сивите му очи забеляза известна подозрителност, която я накара да застане нащрек.

— Хм, в тази агенция „Работна сила“… — подхвърли той прекалено небрежно, за да прозвучи правдоподобно — лявата ръка не знае какво върши дясната. Искат да ми изпратят още едно момиче…

Памела пое дълбоко дъх и преброи на ум до десет. „Значи край на комедията!“

— Аз съм Памела Лин! — обяви тя. — Ако тази сутрин бяхте ме оставил да се доизкажа, отдавна щяхте да го знаете!

Нелсън имаше съвсем безпомощен вид.

— Трябва ли да ви познавам? Бихте ли била така добра да помогнете на един беден мъж да опресни паметта си. Обикновено не забравям лица, особено ако са толкова красиви…

— Е, това вече е върхът! — Памела сви юмруци. — Плейбои от вашата класа не се ли опитват поне да запомнят веднъж имената на гаджетата си?

— Е-е! — Робърт помирително вдигна ръка. — Не съм отшелник наистина, но ако ние с вас някога сме имали нещо помежду си, бих запазил това преживяване завинаги в сърцето си.

— Аз пък по-скоро бих станала монахиня в най-близкия мексикански манастир, отколкото да се оставя да ме докосне съмнителен тип като вас.

— Харесва ли ви тонът, с който внезапно заговорихме, Пам? — ухили се той.

— За вас аз не съм Пам, а по-голямата сестра на Кели Лин — Памела. Може би поне името Кели ви говори нещо?

Гъстите му тъмни вежди се извиха в остри дъги от искрено объркване.

— Голямата сестра на сладката Кели с острите нокти? Е, вече трябва да призная — светът е пълен с чудеса.

— И с непоносими донжуани, които колекционират авантюри, като пощенски марки. Настоявам да оставите на мира Кели. И ако искате да знаете, дойдох всъщност само заради това.

Робърт се замисли за миг, после почти грубо я хвана над лактите.

— И какво още възнамерявате? Да претърсите къщата, за да разберете, дали не съм скрил Кели в някой стенен гардероб?

— Глупости, тук съм, защото случайно знам, че Кели днес няма уговорена среща с вас. Може би ще бъде най-добре тя никога да не узнае за това.

Натискът на пръстите му се засили и Памела потисна вика си.

— И как си го представяте, Памела Лин? Да изхвърля Кели през прага или може би да й напиша брутално писмо?

Изглеждаше доста ядосан, за което свидетелстваше неговата невъздържаност и леденият му тон. Памела не загуби самообладание.

— Не се ли досещате за други начини? Изчезнете, пътувайте, вървете на турнири по голф, знам ли…

— Тъкмо съм се завърнал от едно много продължително пътуване и искам да си отдъхна в Сан Франциско…

— Казвате го, за да ме ядосате. Толкова ли е важно за вас да замотаете главата на агънце като Кели? При вашата външност и опит играта с нея е твърде елементарна. Момичета като Кели са само допълнение към самочувствието ви! Не мога да приема факта, че ще съсипете живота на сестра ми. Вашата слава сигурно ви дава много предимства, но не и неограничени права!

— Мила моя Пам, с настръхнала перушина! Никога ли не ви е хрумвало, че Кели блестящо може да се грижи сама за себе си? Тя е момиче, което отлично знае, кое е добро за нея. Не се нуждае по-голямата й сестра с бой да защитава правата й.

— Да не би да се каните да обвините горката Кели за цялата авантюра?! Искате ли да ви кажа нещо? Мразя типове като вас, мистър! Суетни, самоуверени, арогантни и непоносими! Плейбои, които очакват всяко същество от женски пол да се свлече в краката им! Изпълнено с обожание при това!

Памела не знаеше какъв отговор трябва да очаква на тази проповед. Спонтанният му, гръмотевичен смях я свари напълно неподготвена. Устата й остана отворена, докато Робърт се тресеше от удоволствие и удряше шумно по бедрата си.

Втренчи се в него като в оживял внезапно динозавър — вкаменелост от най-лошите времена на мъжкия шовинизъм!

— Аз… аз… мразя ви! — изсъска в последен опит да разруши доброто му настроение.

Най-много й се щеше да забие нокти в лицето му, да издраска усмивката му…

Каквото обаче и да беше решила като следваща стъпка, не би могла да го осъществи. Приседнал на ръба на идеално разчистеното бюро, той я притегли с бърз, властен жест. Памела понечи да каже нещо, но от гърлото й се изплъзна само беззвучна въздишка.

В клещите на бедрата му почувства топлината на голата му кожа твърде осезателно през тънката материя на роклята си. Кръвта забушува в ушите й в унисон с оглушителния тътен на сърцето й. Изпита едновременно усещане и на удавница, и на изкусителка. Останала без воля, се отдаде на пръстите му, които се заровиха в косите й. Нямаше никаква полза да стиска устни — не можеше да се изплъзне от целувката му.

Отначало тя бе нежна, топла, с галеща и уговаряща мекота, прокуждаща и последния остатък от упорство и съпротива. Докосването беше разкъсващо, ново, неописуемо. Неволно устните й се разтвориха, станаха меки и податливи — отвръщащи на онова, което получаваха.

— Е, Пам, какво каза преди малко за омразата?

Гласът му вече не звучеше развеселено, а напрегнато. Бе дълбок и тъмен като камбанен звън и отекна в най-потайните дебри на душата й.

Нямаше сили да му отговори. Задиша тежко, като след продължителен крос. Една лавина я грабна и я понесе, помитайки разум и свян. Съществуваха само тези устни, докосващи клепките й, високите й скули, галещи най-чувствителните местенца на ушите й, превръщащи кръвта във вените й в лава.

Ръцете му бавно се плъзнаха по гръбнака й. Костите й омекнаха и вътре в нея избухна най-старото, най-първично желание. Беше толкова силно, че я изплаши.

Опря отбранително длани в гърдите му. Погледите им се срещнаха — настоятелни и предизвикателни. Разбра посланието на неговия. „Решавай, Памела Лин! Върви си или оставай! Но ако останеш…“

Начинът, по който я освободи от прегръдката си и отпусна ръце покрай тялото си върху плота на бюрото, беше недвусмислен — „свободна си да решаваш“.

„Аз съм свободна! Свободна? Невъзможно е, докато се намирам във властта на тези очи, докато съм прикована от тях по-здраво, отколкото с железни вериги!“

Памела не знаеше, колко време е минало, докато той приеме неизреченото й решение.

Обхвана китките й, после силните му длани се плъзнаха по разголените й рамене и спряха на ключиците.

Тръпчивата възбуда, която я разтърси при този допир, изтръгна от гърдите й дълбока въздишка. Поднесе му устните си и се отдаде на целувката му. Като по чудо пометени, изчезнаха тревогите и страховете й. Всичко изведнъж стана много просто. Само трябваше да се вслушва в сърцето си, игнорирайки разума.

Прегърна го през врата и връхчетата на гърдите й се устремиха към него. Разтвори се за търсещата настойчивост на езика му. Замаяна като от силно вино, залитна. Щеше да падне, ако Робърт не я бе подхванал.

— Ела, скъпа. Мисля, че това не е най-подходящото място за нас двамата… — прозвуча дрезгавия му глас в ухото й.

Като насън Памела почувства, как я вдига и я отнася. Скоро се оказа в полутъмна спалня, върху примамливо широко легло, застлано със сатен и отрупано с куп възглавници.

Ръцете му заобхождаха тялото й, разкопчаха блузата й и пролазиха в кадифеното улейче между едрите й стегнати гърди. Памела прехапа устни, когато езикът му, танцувайки, се задържа на гръкляна й и бавно се насочи към набъбналите й зърна.

Опияняващата му нежност отне и последния й остатък трезв разум. Никога не се бе чувствала така неизмеримо запленена от някой мъж. Помогна му да смъкне роклята й и остана само по въздушно дантелени бикинки. Робърт остро си пое дъх, докато милваше с поглед стройните бедра и тесния й ханш.

Нежно загоряла от калифорнийското слънце, кожата й проблясваше като истинска коприна.

— Толкова си прекрасна…

Тя му се усмихна, зарадвана от комплимента. В тази усмивка липсваше суета. В нея имаше само желание да му се хареса и задоволство, че е успяла. Памела дори и не подозираше, че точно тази непринуденост и естественост в реакцията й впечатлиха Робърт и го накараха да осъзнае, че жената в обятията му е нещо по-специално.

Тя пъхна длани под ексцентричната му тениска и прокара пръсти по напрегнатите му мускули. Робърт трескаво изхлузи смешните си дрешки и под тях се откри атлетично тяло с широки рамене и силни бедра.

Символът на желанието му неудържимо привлече погледа й. Ръка за ръка двамата се отпуснаха на тъмносиния чаршаф, върху който грациозната фигура на Памела се открои като мраморна статуя. Тя се заизвива под нежните му длани, плъзгащи се по плоския й, тръпнещ корем. Те очертаха релефа на ханша й и се спряха върху златистия мъх на изпъкналия й венерин хълм. После се спуснаха надолу и докоснаха чувствителната плът между бедрата й. Напрежението й достигна точката си на взривяване. Цялото й същество копнееше за освобождаване.

В отговор на неимоверната й възбуда целувките на Робърт станаха още по-опустошителни. Те разклатиха из основи сетивата й, накараха я да открива в себе си ерогенни зони, за чието съществуване нямаше и представа до този момент, да открие смайващото удоволствие не само да взема, но и да дава. Малобройните сексуални преживявания, които бе имала с мъже досега, бяха забравени. С Робърт откриваше какво е истинска любов и страст.

— Ти си фантастична, Пам! — прошепна й той задъхан, когато проникна в нея.

На планетата, на която се намираха сега, съществуваха само двамата и взаимно си даряваха най-висша наслада. Горещият темперамент на Памела, укротяван в ежедневието с хладен разум, в тази секунда не бе възможно да бъде контролиран. С писък — почти триумфиране, почти ридание — тя се притисна към Робърт, впусна се в див танц, който ги съедини в общ ритъм, сля ги в едно пулсиращо кълбо. Искаше да потуши сладостния пожар в себе си, да се пречисти, да се разпадне на милиони частици.

Триумфът на екстаза ги издигна на своя връх. Сякаш бяла мълния експлодира в тялото на Памела, а после я погълна мъглата на безпаметността.

Когато разтвори овлажнели очи, обля я сивият взор на Робърт, пълен с възхищение.

— Беше прекрасно! — промълви благодарно тя.

Почувства ръката му, отмахваща косите от челото й, множеството мънички, ефирни целувки, покриващи лицето й, чуждата му и все пак толкова близка мокра от пот кожа.

Не знаеше, къде свършва неговото, и къде започва нейното тяло.

„Това, значи, била любовта! Би трябвало да е любов. Твърде хубаво беше за обикновен секс, твърде връхлитащо и обсебващо!“

Досега не беше се чувствала в такова съвършено единство с мъж.

— Пам, скъпа! Никога няма да те пусна да си идеш. Толкова дълго те чаках…

Тези думи, нежността и всеотдайността в тях разбудиха желанието й. Памела с готовност отвърна на ласките му и двамата отново се впуснаха в прастарата игра.

Заспаха здраво прегърнати, сякаш всеки се опитваше да задържи другия отвъд безвремието на съня.

В първия момент Памела не разбра, какво я бе разбудило — хладината, плъзнала над голите й гърди, тежестта над тялото й или равномерното дишане до главата й. Стаята бе потънала в синкав здрач. Малко по малко започна да различава очертанията на предметите под светлината на лунните отблясъци, проникващи през процепите на жалузите. Дрехи и обувки в безпорядък бяха захвърлени по килима.

Изведнъж осъзна какво я притискаше към постелята. Едва устоя на изкушението да прекара пръсти по гръбнака на Робърт.

Той въздъхна, измърмори нещо неразбираемо, размърда ръката си и след кратко претърсване тя обхвана едната й гръд.

Памела лежеше вцепенена. В утробата си почувства отново онова неудържимо присвиване, онзи огън, за който не бе подозирала, че съществува.

„Мили боже! Аз съм полудяла! На път съм да изгубя разсъдъка си само от едно негово докосване!“ Дланите му върху голата й кожа й действаха като наркотик. Опияняваха я. Направи отчаян опит да се върне на земята, да разсъди трезво. „Мъжът, който ме държи в обятията си, на когото се отдадох без никакви задръжки, все пак е любовник на по-малката ми сестра! Трябва да се махна, да избягам веднага! Когато се събуди и ме погали, сигурно ще му се отдам отново, без да се замисля. Той е опасен за мен! Никога повече не бива да го видя!“

Много внимателно се обърна настрани и се измъкна изпод него. Стисна зъби, за да потисне съжалението си. Междувременно очите й дотолкова бяха свикнали с тъмнината, че дори успя да намери бикините си, захвърлени до черните сандали. Обърна роклята си налице и се вмъкна в нея. Настръхна, когато коприната погали чувствителната й кожа.

Изкушението да се притисне до Робърт и да изживее още веднъж сладостните мигове бе почти непоносимо. Наведе се над него, отметна коси и се взря в мъжественото му лице — толкова отпуснато и безобидно в съня.

Едва успя да преглътне една въздишка, изправи се и се измъкна на пръсти. Каменният под беше хладен и враждебен под босите й ходила. Коридорите на странната къща се простираха празни и тъмни пред нея. Не срещна жива душа.

Навън, на чакълената алея, която водеше към улицата, се спря за миг и обу сандалите си. Неканени сълзи замъглиха погледа й.

Стрелките на кварцовия й часовник показваха три сутринта.

Беше неделя. Скоро Кели щеше да се върне от излета. „И какво, боже господи, ще й кажа, ако научи за случилото се през тази нощ“ — помисли си отчаяно.

IV

— Това вече е свинщина! Така не може да продължава, Памела, чуваш ли?

Памела се бе излегнала на леглото, след като бе покрила лицето си с дебел слой почистваща маска. Ужасено трепна. „Кели! Дали не е говорила вече с Робърт?! Толкова скоро след пристигането си?!“

— А, ето къде си била…

Кели застана на вратата. Косата й беше разрошена и очите й мятаха мълнии. Памела почувства сърцето си да се покачва в гърлото. За щастие, маската скриваше гузната й физиономия.

— Какво… искам да кажа защо… за какво…

Кели вдигна вежди.

— Какво ти има? Болна ли си?

— Не, защо?

— Защото заекваш, а обикновено не го правиш.

Памела се опита да се овладее.

— Може би ще ми обясниш, защо крещиш толкова, едва влязла в къщата?

Сестра й сбърчи красивото си лице в гримаса и Памела се приготви за най-лошото.

— Не можеш ли да се сетиш. Заради душа, естествено! Миналата седмица от време на време пускаше по малко вода, но сега явно съвсем е издал багажа. Това нещо ръмжи като звяр и изпуска само въздух. Обясни ми, ако обичаш, как да измия косата си сега? Защо леля Рут не ни завеща една прилична къща?

Памела се помъчи да не си проличи много облекчението й.

— Ами леля Рут е разполагала само с тази къща. Хайде, не се дръж като капризна кокона. Просто няма да си миеш косата един ден. Изглеждаш супер и така.

Кели въздъхна нервно.

— Да не си мислиш, че ще изляза с Робърт и ще нося на раменете си глава като разрошена метла? Много се лъжеш обаче. Ако беше сестра на място, щеше да ми стоплиш вода в кухнята, а не само да се излежаваш…

„Кели и Робърт заедно!“ Сякаш остър нож се заби в гърдите на Памела. „Какво е това? Страх… или ревност? Ревност към собствената ми сестра?! И дума да не става!“ За да прогони тази абсурдна мисъл, стана и побърза да изпълни молбата на Кели.

Изми косата й, изсуши я и с гузна съвест прие прегръдката й на благодарност. „Кога ли ще научи колко подло постъпих зад гърба й?!“

— Ти си цяло съкровище, скъпа! — изчурулика Кели доволно. — Ще разкажа на Робърт, че точно ти си спасила от провал нашата вечер. Толкова е хубаво, че си разбрала що за човек е той. Не е безскрупулен плейбой, а е най-зашеметяващият, най-атрактивният мъж, когото познавам. Не ме чакай. Сигурно ще се върна късно.

Памела измърмори нещо неразбираемо и преглътна мъчително. „Сякаш не зная как въздейства Робърт Т. Нелсън на жените! Не, няма да седна сега в някое кьоше да си изплача очите. Не възнамерявам да се измъчвам заради него. Ще отида на кино. Сама!“

Когато се прибра вкъщи, Кели още не се бе върнала. Разумът и самообладанието не можаха да попречат на Памела да брои минутите. Сблъсъкът със сестра й бе отложен, но не и отменен. Живо си представяше, как в този момент тя лежи в обятията на Робърт. „Дали Робърт намира някаква разлика между всичките тези жени, с които се люби? — Днес — аз, утре — Кели, вдругиден — е, да кажем, Грейс. Мека кожа, нежни устни и… доброволно отдаване.“

Памела се презираше. „Какво право имам да упреквам Кели, след като аз самата се хвърлих в тази дива авантюра, без да се замислям? В това безумие, оставящо след страстта горчивия привкус на поражението. Какво се случи? Какво е това чудо, което извади уравновесения ми живот от релси? Как можах да се влюбя в мъж, който заслужава само презрение? Как ще продължи всичко по-нататък?!…“

Утрото не донесе разрешение на проблемите. След твърде шумното иззвъняване на настойчивия будилник Памела се надигна със смътното усещане, че не е спала изобщо. Костваше й усилие да изпълни обичайната си сутрешна програма. Потисна една ругатня, когато душът изгъргори и не пусна нищо по-съществено от няколко капки. Накрая се изми в кухнята, скърцайки със зъби. Налагаше се да се обади на някой майстор. За заплащането не смееше и да си помисли. Малкото долари в сметката й бяха за неотложния ремонт на покрива.

Ярката слънчева светлина, която прогонваше обичайната мъгла над залива на Сан Франциско, толкова малко пасваше на лошото й настроение! Нахлузи вталена джинсова рокля с широки ръкави и върза косата си в тежък кок с бяла панделка, надявайки се да не възбуди допълнителни страсти у Харви Дженкинс.

Таксата за тока и заплашителното напомняне от телефонната компания не бяха добро начало на седмицата, от която и без друго не очакваше нищо радостно.

Силви Хътън, затъкнала мощни бедра в бяло-розовото каре на панталона си, се бе инсталирала като розов бонбон зад бюрото. Посочи й телефона.

— Шефът! Питам се какво ли търси в нашите зали преди дванадесет?

Памела много добре знаеше, какъв въпрос напира на езика на Силви и вече съжаляваше за спонтанната си откровеност от петък. „Защо не си държах езика зад зъбите?“ На Силви можеше да се довери, но самата мисъл, че отсега нататък ще следи всяка нейна дума, разменена с Дженкинс, й беше неприятна. Може би затова се отказа от обичайното позвъняване и веднага отиде лично в бюрото на творческия директор.

Харви Дженкинс беше едър, жилест мъж в началото на петдесетте. Оплешивяваше по начин, който придаваше на главата му облика на великденско яйце. Костюмите му се шиеха по мярка, обувките му се внасяха от Италия. Още от пръв поглед правеше впечатление на извънредно динамичен. Блестящо можеше да продава себе си и своите идеи и повечето клиенти на „Уелс и Уайнбъргър“ го ценяха, макар че чувството му за хумор се намираше една педя под колана на панталона му.

Отвращението, което Памела изпитваше към него, бе по-скоро инстинктивно. Пухкавите му ръце с маникюр и с крещящ диамант на лявото кутре я отблъскваха. Сладникавият парфюм, който непрекъснато го обвиваше като облак, затрудняваше дишането й. Памела обаче много добре знаеше, че в агенцията не липсваха жени, които биха се хвърлили на врата му при най-малкия знак.

По пътя към бюрото му тя сериозно се замисли над възможността да му се отдаде. „Защо наистина просто не си затворя очите и да се мушна в леглото му? Сигурно след това той веднага ще се огледа за поредната жертва. Мъже като него се интересуват единствено от секса. Искат да се чувстват завоеватели. Малката Лин — ще подхвърля после в тесен кръг с мръснишка усмивчица. Голям бюст, но иначе — нищо особено. Доста е инатлива, но аз й намерих цаката.“

Потръпна омерзена при самата мисъл за това. Сексът беше немислим за нея без чувства. Точно това правеше преживяването й с Робърт Т.Нелсън толкова комплицирано. Беше хлътнала яко по него. Любовните терзания, срамът и разкаянието — всичко, от което искаше да предпази Кели, сега бе нейна орисия. И страдаше, както никога досега.

Платиненорусата, с пищни форми, секретарка на Дженкинс демонстративно обърна палец надолу, давайки й знак, че Дженкинс вече точи ножа си.

Памела си пое дълбоко дъх и отвори тапицираната врата. Не се изненада нито от чашата уиски в ръката му по това време на деня, нито от мрачния и безучастен поглед, с който я фиксираше.

„Напред в битката, Памела, ти знаеш за какво става въпрос!“ — опита се сама да си вдъхне кураж и му се усмихна с майсторското умение на първокласна актриса.

— Добро утро, Харви! Чувам, че сте ме търсил?

Той гаврътна уискито и тресна върху бюрото тежката кристална чаша.

— Търсих ви още в събота, Памела!

— Нима? — Памела ококори невинно очи. — Не ви ли казах, че съм поканена у леля си за уикенда? Колко жалко. Не, наистина страшно съжалявам, Харви. Надявам се, че не сте се ядосвал заради мен! Това няма да се повтори!

При всичката си арогантност и безцеремонност Харви Дженкинс не беше надарен с особени психологически способности. Той й повярва и агресивният му тон стана с една степен по-любезен.

— Вече си мислех, че вашето отсъствие има нещо общо с нашето малко споразумение.

— Споразумение ли? — изчурулика Памела и наум го прати по дяволите, тъй като много добре разбираше, за какво става дума.

Дженкинс мазно се усмихна.

— Е, щом като няма нищо общо с него, то вие навярно се радвате, че на нас двамата ни предстои пътуване. „Мериуедър и синове“ настояват представянето на компанията да се извърши в Ню Йорк. Излитаме в сряда. В четвъртък е срещата. Ще ни остане достатъчно време и само за нас двамата…

Памела се постара с всички налични сили да прикрие ужаса си. „Служебно пътуване — само това ми липсваше!“

— Чудесно, звучи много съблазнително, Харви. Радвам се…

Стисна зъби и се опита да потисне гаденето в стомаха си. „Ще трябва да измисля нещо. Някакъв изход, който да ме спаси, без да предизвиква гнева на Дженкинс. Ако го отрежа направо, той ще ми отвърне с контраудар, а точно сега това ще ми се отрази пагубно.“

За щастие, Харви нямаше и способността да чете мисли. Отиде до бара, наля си поредното уиски и така я погледна, че тя едва успя да потисне импулса си да прикрие с две ръце острото деколте на роклята си. Беше попаднала в капан.

— Ще летиш за Ню Йорк? Ау, как ти завиждам!

Памела вдигна очи от малкия си пътнически куфар и погледна Кели, която облечена в жълт анцуг, бе застанала в рамката на вратата.

— Говориш така, сякаш Сан Франциско е затънтено село, в което са те запратили пряко волята ти.

Тя сви рамене.

— Окей, по-добре е, отколкото в Оукланд, но това съвсем не означава, че възнамерявам да завърша дните си тук.

Понякога демонстративното недоволство на Кели й лазеше по нервите.

— И къде, моля, възнамеряваш да ги завършиш?

Кели избълбука перлен смях. Настроението й, както винаги, се променяше за части от секундата.

— Знам ли, сестричке. На Бахамските острови или в Европа. Който няма амбиции в живота си, не бива да се учудва, че втасва на „Аламо скуеър“.

— Това за мен ли се отнася?

— В известен смисъл, да. Обременяваш се с тази историческа развалина, за която можеш да вземеш куп пари, ако я продадеш. Мъжете за теб са чуждоземни същества, които предпочиташ да не гледаш много отблизо, а работата ти е единственото, което те интересува.

Памела си помисли, че не е чула правилно.

— Такова ли е мнението ти за мен? Жалко, че не те попитах по-рано за него.

Кели се оттласна от вратата и се приближи.

— Само не се вбесявай. Все още виждаш в мен хлапачката, която не може да бъде самостоятелна, но аз ти казвам, че се мамиш. Вече съм зряла жена и ще устроя живота си така, както ми се иска.

— С Робърт Т.Нелсън, може би? — изтърси Памела.

Този въпрос й се изплъзна съвсем механично. Тя смутено прехапа долната си устна. „Мили боже, не би трябвало да предизвиквам разправия на тази тема!“ От няколко дена насам трепереше само при мисълта за това. Но явно Робърт все още си мълчеше за нейното посещение и за последиците от него. Невъзможно бе Кели да знае нещо и да си трае.

— Защо пък не и с Роб? — небрежно подхвърли тя. — Изглежда добре, има купища пари и знае как да глези една жена. Пам, не можеш да живееш само с работата си! Защо не си доставиш малко радост?

— С някой мъж, за когото не знам дали утре няма да хукне подир друга?

Кели обърна очи нагоре.

— Не бива да си чак толкова наивна, Памела Лин! Съществуват хиляди начини да се хване един мъж! И то така, че да забрави всички останали жени.

„Бедната Кели.“ В погледа на Памела се мярна съчувствие. Самоувереността, с която приемаше, че Робърт й е верен, бе сама по себе си трагична. Но нямаше как да й каже: „Детенце, мамят те! Твоят Робърт прескача и в други градини“.

Потърси спасение в сарказма.

— И ти, естествено, си ги изследвала тези хиляди начини? Мислех си, че изучаваш история на изкуството.

Кели се хвърли на леглото, чиито пружини измъчено проскърцаха, и се подпря на лакти.

— Хей, Пам, май си на път да станеш заклета мъжемразка. Кога за последен път си се целувала с мъж?

„В събота, мила моя сестричке“ — помисли си Памела, но си премълча.

— Липсата на отговор също е отговор. Ако не знаех с абсолютна сигурност, че онзи твой Сами от Оукланд е надарен с огнен темперамент, бих допуснала, че все още си девствена.

— Кели!

Памела почувства, че се изчервява, а ехидната усмивчица на сестра й допълнително я объркваше.

— Какво знаеш за Сам?! — процеди най-сетне тя и хвърли още чифт велурени обувки в куфара.

Кели дълбоко въздъхна.

— Не си ли разбрала, че Сами е един тъп галош? Разваля годежа си с теб и се жени за Рози Уорнър! Този тип е най-големият егоист в Оукланд. Трябва да му се признае, че изглежда добре, но никога не ти е бил верен. Знаеш ли, колко пъти съм го била през пръстите, когато е идвал да те посети!

Пред очите на Памела всичко се завъртя.

— Нямам намерение да дискутирам с теб за Сам — успя да изрече накрая. — Можеш да си вириш носа едва тогава, когато Нелсън ти сложи на пръста брачна халка!

„Защо го казах? Къде отиде чувството ми за отговорност, сестринската ми привързаност? Що за дуел водим! В тази битка победителят отдавна е известен!“

— Окей, скъпа — спокойно отвърна Кели. — Да забравим Сам. Не бързай да слагаш кръст на себе си. Никога повече ли не ти се е приисквало да пиеш вино, само защото някога някоя бутилка е имала вкуса на корк?

— Ти по-добре знаеш.

— Да, зная — натърти Кели. — Намирам, че е крайно време да се погрижиш не за мен, а за себе си. Боя се, че ще се мумифицираш, ако останеш сама.

Памела се изправи.

— С това искаш да ми намекнеш, че се изнасяш ли?

Кели сви рамене.

— В момента все още не, сестричке. Но кой знае какво ще ни поднесе бъдещето? Излизай повече, забавлявай се и извън твоята глупава агенция. Изглеждаш добре, имаш сексапилна фигура и навярно куп шансове при мъжете — особено, когато не се престараваш в ролята си на хладилник.

— Това вече е прекалено!

Памела ядосано тракна капака на куфара.

— И да не забравиш да ми напомниш да ти поискам съвет, когато тръгна на лов за мъже! Явно имаш богат опит. Питам се само, кога си успяла да го усвоиш.

Кели засия насреща й с обезоръжаваща невинност.

— Вроден талант, сестричке, вроден талант.

Памела не й отговори. Все повече се убеждаваше, че Кели и Робърт са си лика-прилика: един плейбой и младичко пиленце, което таи в главицата си с безмилостен егоизъм единствено мисълта за собствената си изгода. Внезапно й се стори, че гледа на сестра си със съвсем други очи. „Може би огорчението ми взема връх? И ревността ми, която не мога да обуздая!“

V

В очакване на любовната авантюра Харви Дженкинс явно беше излял особено голямо количество парфюм върху себе си. Плешивото му теме блестеше, а розовата кърпичка в джобчето на сивия му фланелен костюм сияеше, перфектно сгъната. Памела потръпна от отвращение и здраво стисна чантичката си. В последния момент я бе споходило спасителното хрумване, как да се справи с Харви. Страстно се надяваше трикът й да успее.

„Трябва да стане. Не може да продължава по този начин! Харви току-така да ме сграбчва в обятията си, както сега, и да ме целува!“ Извърна се, за да избърше устните си и да освежи грима си. Това пътуване обещаваше да се превърне в истинско мъчение.

Някакъв смътен страх бе изпитала, още докато прекосяваха фоайето на аерогарата.

Изведнъж разпозна едни тъмни коси с изсветлели от слънцето кичури. Широките рамене също не беше възможно да се сбъркат. Почувства как коленете й омекват и се препъна. Харви я задържа за ръката.

— Внимание, малката! Нелепо ще е да си изкълчите глезена в последните пет минути, а после да се наложи да ви нося цветя в болницата, ха-ха…

„Ха-ха“ — кънтеше в ушите й. „Много смешно, мистър Дженкинс. Явно се опасявате само за малкото си празненство, което сте предвидил за довечера. Но преди това аз ще ви погодя номерче!“

Блеещият му смях привлече вниманието на околните. Обърна се и мъжът, който така осезателно бе ускорил сърдечния ритъм на Памела. Тъй като упорито бе забила поглед в разписанието на самолетите, убягна й блясъкът в две сиви очи.

— Ама че работа! — възкликна Дженкинс.

Хвана я за ръката и безцеремонно я повлече напред.

— И това ако не е старият Тони! Откога сте в страната, любезни? Половувахте си и ето ви отново в родината! Та това е цяло събитие!

При всичката тази фамилиарност и разточителност на Памела не й убягна респектът в думите на Харви. Той не се държеше по обичайния си покровителски маниер, с помощта на който успяваше да пречупи и най-упоритите клиенти. Славата на Робърт Т.Нелсън явно оказваше своето влияние и върху творческия директор на „Уелс и Уайнбъргър“.

Памела потисна въздишката си. „Защо земята просто не се разтвори, за да ме погълне?! Защо точно тези двама мъже трябва да се познават? Тони? Сигурно става въпрос за загадъчното «Т» между двете му имена. Каприз на суетна звезда?“

— Харви, радвам се да ви видя. Как е, старче? Все още ли сте на път да разорите стария Уайнбъргър?

— Отивам в Ню Йорк, за да уреди един тлъст проблем. Поръчката на годината. Кампания, по-всеобхватна от преустройството на кока-кола. Ще има да се чудите, когато прочетете в пресата за това.

Памела би могла да добави, че повечето идеи, с които се гордееше Харви, са нейни, но си премълча. Все още не бе решила как е най-целесъобразно да реагира на ситуацията.

„Защо Дженкинс не ме представи като своя асистентка! Робърт би си помислил, че съм само неговата малка приятелка, която води със себе си за разтуха.“

В този момент разгневеният й поглед се кръстоса със силно развеселения на Робърт.

— Колко приятно е, че се срещнахме — ухили се той. — Аз също имам работа в Ню Йорк. Нека да пийнем заедно в самолета, Харви. Да си побъбрим за туй-онуй. Очарователната ви спътница, естествено, също е поканена.

„Очарователната спътница! По дяволите!“ Памела потисна спонтанното си желание за убийство. Почти се задушаваше от подтекста в думите му.

Харви не си направи труда да изясни недоразумението. Напротив. Намекът на Нелсън видимо ласкаеше мъжкото му самочувствие. Той собственически положи ръка на талията й. Ако не беше извърнала своевременно лице към таблото с обявените полети, навярно не би могла да се изплъзне от хищната му уста. Припряно се отдръпна и направи голяма крачка встрани.

Повикването на пътниците за Ню Йорк сложи край на конфузното положение. Въпреки това, Памела имаше чувството, че най-безрадостната част на това пътуване тепърва предстои. Скърцайки със зъби, се опита да запази спокойствие. Как ще го постигне по време на петчасовия полет, все още беше загадка за нея. При това в компанията на Робърт Т.Нелсън и Харви Дженкинс.

Нелсън беше си взел билет за първа класа, както и Харви. Никой от двамата не възнамеряваше да се смесва с обикновените хора. Памела направи гримаса. Ако пътуваше сама в командировка, не би си позволила такова разхищение на средства.

Стюардесата сияйно се усмихна, когато Робърт поръча бутилка шампанско. Памела се ядоса на сервилността на младата жена, която така открито показваше интереса си към него. Загледа се през илюминатора. Планинските върхове тъкмо изчезваха под облаците.

— Е, Пам, просто няма как да не го отбележа. При последната ни среща вие бяхте малко по-словоохотлива — дочу гласа на Робърт.

Беше ироничен и провокиращ.

За щастие, Харви й спести отговора.

— Тони, Тони! Трябва ли да разбирам, че се познавате с Памела Лин?

— Това учудва ли ви, Харви? Винаги е било мой приоритет да се запознавам по-отблизо с всичко талантливо.

Тъй като до този момент бе „работила“ интензивно с него само в една област, Памела неволно се изчерви.

Тези двусмислени мъжки разговори просто й бяха непоносими. Реши да се дистанцира и отказа чашата шампанско.

— Съжалявам, но толкова рано сутрин не понасям алкохол. Става ми зле. Ако не възразявате, Харви, ще седна на празното място там отзад и още веднъж ще прегледам нашите книжа.

Въпреки цялата си суетност, Дженкинс беше железен професионалист. Знаеше, че ще бъде само от полза, ако Памела пресметне още веднъж изчисленията и запамети всички цифри. Освен това им предстояха цели два дни в Ню Йорк, които бяха достатъчни да реализира намеренията си. Той благосклонно кимна.

— Направете го, Памела. Стюардесата може да ви донесе кафе или плодов сок.

„Колко великодушно!“ Памела стисна зъби, докато се промъкваше покрай Харви, който и не мислеше да избегне физическия контакт. Погледа на Нелсън тя просто игнорира. Сега той беше като празно пространство за нея, макар то да бе опасно заредено с електричество.

С този трик си осигури един относително спокоен полет и всеки път, когато погледнеше косо напред, съзираше двамата мъже, задълбочени в оживена дискусия. Никога не би признала, че ужасно я интересуваше темата на този разговор. И двамата имаха сериозни лица. Харви сякаш бе малко потиснат. Изглеждаше така, като че ли не му харесваше особено онова, което му говореше Нелсън.

На Памела пък не се хареса как атрактивната стюардеса почти непрекъснато се въртеше около Робърт. Осведомяваше се за желанията му, сервираше напитки, дори намираше време за усмивка или за кокетни реплики.

В Ню Йорк валеше като из ведро. Машината проби тежките облаци, приземи се и спря в края на пистата.

В няколкото думи, разменени на сбогуване между Робърт Т.Нелсън и Дженкинс, се долавяше известно напрежение. Харви все още се държеше любезно, но за Памела, която го познаваше добре, не остана скрито раздразнението му. „Изглежда съм изпуснала един твърде интересен разговор. Но какво ли пък ме засягат дрязгите между тези плейбои!“

Докато си чакаха багажа, диалогът им се поднови.

— Е, Тони, много ми беше приятно да се видим. Предполагам, че в бъдеще пак ще се срещаме. Сега, след като отново сте в старата родина…

Преведено на нормален език, това гласеше: „Дяволски се радвам, че най-сетне мога да ви обърна гръб, и се надявам пътищата ни да не се пресекат скоро“.

Робърт кимна с хладна любезност.

— Ще бъде неизбежно, Харви. Още не са пристигнали куфарите ви. Колко жалко. С удоволствие бих ви откарал до града, ще ме посрещнат. Сигурно в това гадно време такситата са рядкост. Може да трае цяла вечност, докато успеете да се измъкнете. Струва ми се, ще бъде добре да спестим на Пам досадното чакане. Дайте му билета си, Пам, той ще се погрижи за багажа ви…

— Но, Тони, аз…

— … но това е…

Памела и нейният шеф запротестираха в един глас, макар и от различни подбуди. И двамата получиха само по една слънчева усмивка.

— Не бъдете твърдоглава, Пам. Харви с удоволствие ще стори това за вас. А вие не се бойте, старче, най-добрата ви стока ще бъде навреме на своето предназначение. В края на краищата, аз не си служа с непочтени средства. Предполагам, че сте запазил стаи в „Хилтън“? Ето, виждате ли? С това всички проблеми са решени. Бай бай, Харви…

До края на живота си Памела нямаше да забрави обърканото и безпомощно изражение под лъскавото неокосмено полукълбо на черепа на Дженкинс, докато Робърт я подхващаше властнически с онзи жест, който тя така добре познаваше. Харви направи физиономия, сякаш шефът на финансовата комисия му е съобщил току-що, че трябва да плати данъците си за последните десет години.

Памела, чието чувство за хумор бе напълно достатъчно, за да прозре абсурда на тази ситуация, храбро се бореше със злъчната си усмивчица, готова да се разрази в неудържим смях. „Трябва да съм луда! Все още успявам да се забавлявам, като капак на всичко. Крайно време е да се концентрирам върху собствените си проблеми. Не бива да допускам Робърт Т.Нелсън да се доближи още веднъж до мен.“

Все пак мина доста време, преди да се окопити, през което време той съвсем делово я влачеше през тълпата чакащи пътници.

Пред автоматичните врати предсказаната от него битка за жълтите таксита се разразяваше с пълна сила. Можеха да се видят елегантно облечени мъже в костюми по поръчка, които изпълняваха комични ритуални танци в желанието си да привлекат вниманието на някой шофьор, както и разноцветни жители на планетата земя.

Малко по-встрани, където чакаше дългият сребрист ягуар, цареше благородно спокойствие. Дори тъмнокожият шофьор, който скочи веднага, щом ги съзря, и церемониално отвори задната врата, не показваше следа от паника. Памела още веднъж се смая от лукса, с който Робърт бе обкръжен във всекидневието си.

Все пак присъствието на шофьора предотврати избухването й и възпря импулса й да каже на похитителя си още тук какво мисли за неговите методи.

Потъна в меката тапицерия от скъпа кожа.

Шофьорът включи мотора и ягуарът с тихо ръмжене се плъзна покрай дългата върволица коли, вливайки се в движението.

Памела забеляза доволното изражение на спътника си и този път не успя да обуздае огнения си темперамент.

— Настоявам незабавно да ме откараш в „Хилтън“! — изсъска тя.

Робърт Т.Нелсън дълго време я съзерцава мълчаливо, а после лека наченка на усмивка раздвижи устните му.

— И защо е този бяс? Не се ли радваш на нашата среща?

Силната длан, която захлупи нейната в скута й, я изгори като огън. Памела припряно се отдръпна в другия край на седалката.

— Остави ме намира, Робърт Нелсън!

— Как да разбирам това?

— Много просто, изчезвай от живота ми!

Гласът й трепереше, одрезгавял от напрежение.

— Изчезването май си е твой специалитет. Доколкото си спомням, ти избяга от къщата ми като Пепеляшка след бала.

— Само че ти не си принц, а жалък плейбой, който вижда своето самоутвърждаване във възможността да прекара през леглото си колкото се може повече бройки. Това обичайно ли е в твоите кръгове?

Шофьорът получи пристъп на кашлица и Памела разбра, че бе следил през цялото време разговора с голям интерес. Беше й все едно. Доста дълго беше чакала. Най-после трябваше да каже какво мисли — иначе щеше да се задуши.

Робърт не изглеждаше впечатлен от нейните упреци. Неговото каменно изражение не издаваше никакво чувство, докато й отговаряше.

— Ако се разкарам от живота ти, моя бодлива Пам, ще трябва довечера да положиш доста усилия, за да убедиш добрия Харви Дженкинс, че го смяташ за нещо средно между Ален Делон и Робърт Редфорд.

И понеже той беше прав, Памела се вбеси още повече. Устните й сега бяха само тясна, светла ивица, а тъмните й очи хвърляха мълнии.

— Можеш да не се притесняваш за моите усилия! Настоявам незабавно да ме откараш в хотела. Ако зарежа Дженкинс, мога завинаги да се простя с работата си! Не съм като някои господа, които печелят парите си, докато спят. Имам сестра, за която трябва да се грижа, и стара къща, която поглъща купища пари. Не мога да си позволя да рискувам.

— За бога, Пам, наистина ли ще се оставиш този човек да те тероризира? Той няма да ти прости! Яко ти се е наточил!

Въпреки че в думите му имаше голяма доза истина, Памела не се предаваше.

— По-добре да се оставя на Робърт Т.Нелсън да ме тероризира, така ли?! — саркастично подхвърли. — Когато Кели не му е под ръка, да запълвам празни пространства в случай на необходимост? Хич не мисля да го правя!

Робърт вдигна ръце и простена.

— Винаги ли трябва толкова интензивно да дрънкаш врели-некипели?! Идваш с мен в жилището ми и ще изслушаш каквото имам да ти кажа, все едно дали ти харесва или не!

— Не! — отсече тя. — На следващия светофар слизам. Предпочитам пеша да стигна до Хилтън.

— Съжалявам, но оставаш!

— Ах, и как, моля, ще ме задържиш?

— Тази симпатична малка кола разполага с електронно заключване. Скъпи Бени, покажи на дамата нашето техническо чудо.

Нежното „бр-р-р“, с което се задейства системата, накара Памела да подскочи. Наченки на истерия обагриха бузите и в два червени кръга.

— Това е отвличане!

Робърт сви рамене.

— Обикновена предпазна мярка. Известна ти е криминалната слава на Ню Йорк. Твърде е възможно да се сдобием със спътници, ако спрем на светофар или при задръстване.

— Това е непочтено!

— Е, и? В любовта и войната всички средства са позволени.

— Колко утешително, за всяка ситуация намираш подходяща поговорка.

Настана мълчание. Памела наблюдаваше през затъмнените стъкла проблясващите фасади и табели, като се опитваше да преодолее шока си. Не биваше да покаже, че изпитва страх. Ако той забележеше, до какво я докарва неговата близост, беше сигурно кой ще бъде губещият в двубоя им. Насили се да говори спокойно.

— Къде ме караш?

Усмивката му накара сърцето й да подскочи.

— Притежавам малък апартамент близо до Уърлд трейд сентър[1]. Ще хапнем нещо заедно и ще си поговорим като цивилизовани хора. Последният път не ми остави възможността да уточня някои важни подробности. Искам да наваксам сега и мисля, че съм заслужил това право.

— Колко покъртително — саркастично се усмихна Памела. — Ти явно си твърдо решен да измиеш в моите очи опетнената си репутация.

Беше силно казано и тя го знаеше. Подозираше също така, че не бива да бъде предвзето благонравна.

— Излъгал съм се в теб, Пам. Ти не си обикновено хаплива, ти имаш гилотина вместо зъби…

Тя изскърца с тези толкова охулени, блестящи бели зъби. Един поглед в огледалото за обратно виждане й показа широко ухилената физиономия на тъмнокожия шофьор, която той вече изобщо не криеше.

„Прекрасно! Как добре се забавляват всички!“

Но и Памела познайваше някоя и друга поговорка.

— Не бързай да се радваш! Който се смее последен, се смее най-добре! — изсъска.

[1] Световен търговски център. — Бел.ред. ↑

VI

Доста се изненада от нюйоркския апартамент на Робърт.

От малко преддверие се влизаше в облицована с ламперия всекидневна, в която имаше огромни библиотечни шкафове с книги. Мебелировката се състоеше още от няколко удобни кресла, канапе, тежка мраморна маса и дебел килим.

— Очевидно тук си измъчвал друг архитект — подхвърли Памела, дочула стъпките на Робърт зад гърба си.

Той очевидно вече беше дал някакви указания на прислужницата и на шофьора. Памела се запита, дали пък не е залостил вратата отвътре. Навън вече се здрачаваше и в помещението цареше синкав полумрак.

Тя притисна плътно малката чантичка към гърдите си като щит.

Звън на чаши и гъргорене на разливаща се течност я изтръгнаха от мислите й. Рязко се извърна и го загледа, докато отпиваше от уискито. Беше съблякъл тъмното сако и бе свалил вратовръзката си. Идеално скроеният панталон и раираната в бяло и синьо риза го правеха да изглежда още по-висок. Робърт беше първият мъж, редом с когото се чувстваше като джудже дори и на високи токчета.

Той й се усмихна.

— Какво предпочиташ? Шери, мартини?

Памела пристъпи до прозореца.

— Единственото ми желание е да ми поръчаш такси до „Хилтън“.

— Не ти ли казах, че си много сладка, когато риеш земята с крак като разгневено пони?

— Не обичам алкохол. Бих предпочела портокалов сок. Добре изстуден, ако е възможно.

Робърт кимна и остави чашата си върху количката за сервиране.

— Окей, ако това ще подобри настроението ти, дори собственоръчно ще го направя.

Остави открехната вратата към коридора и тихо подсвирквайки се отдалечи.

Беше въпрос на секунди Памела да извади от джоба си малкото пакетче и да го отвори. На пръсти се приближи до бара и тъкмо вдигаше ръка, когато той се върна. Едва потисна една не твърде дамска ругатня и бързо пъхна ръката си с издайническото нещо обратно в джоба. Робърт нищо не заподозря.

— Мери ще донесе веднага сока ти. Тя не одобрява, когато се мотая из кухнята. Имам странната дарба да си наемам персонал, който се отнася с мен като с непохватно хлапе.

Памела нервно отмахна една къдрица от лицето си, дръзнала да се отдели от строгата й фризура. Предпазливо изпусна въздуха, който си бе поела.

— Изглеждаш изморена, Пам — установи Робърт, след като се взря в нея. — Не искаш ли просто да свалиш жакета си и да седнеш?

— Не, аз…

— Портокаловият сок, моля. Наистина ли сериозно говорите, мистър…

— Мери! Не можете ли поне веднъж да направите това, което съм поискал, без да протестирате? Подарете си една хубава вечер. Обадете се на приятеля си и вървете на кино. Уверявам ви, че няма да умрем нито от глад, нито от жажда…

Робърт Нелсън видимо беше раздразнен от непокорството на пълничкото момиче, което хвърляше любопитни погледи към Памела.

— Е, щом е така… желая ви приятна вечер.

Гласът й прозвуча обидено, но той го понесе стоически.

— Докъде бяхме стигнали? Канеше се да съблечеш жакета си и да изгълташ коктейла от витамини, така ли беше?

„Глупаво би било да твърдя, че ми е студено“ — помисли си Памела. Свали жакета, преди Робърт да е успял да й помогне, и го сложи върху облегалката на креслото, като преди това внимателно го сгъна.

Светлосинята копринена блуза и романтичната фльонга на шията й изведнъж я направиха да изглежда нежна, уязвима и женствена. Тъмносинята плисирана пола пуритански покриваше коленете й, но Робърт много добре си спомняше дългите й, загорели бедра, така че еротичната му фантазия не можеше да намери покой.

Памела пое предложената й чаша и отпи бързо, без да сяда. Фактът, че Робърт Т.Нелсън нито за миг не я изпускаше от очи, я нервираше във висша степен.

— Не трябваше да ощастливяваш персонала с тази неочаквана почивка заради мен — откри двубоя тя.

— Можеш ли, всъщност, да ми обясниш, какво съм ти сторил, та се държиш с мен по този начин?

Робърт така ловко се промъкна до нея, че Памела отстъпя крачка назад и раменете й се опряха в библиотеката. Сокът се разплиска и на блузата й цъфна петно.

— По дяволите! Защо не внимаваш?! Как ще го изчистя сега?

Той се усмихна лукаво.

— Като съблечеш добрата си стара дрешка и веднага я изпереш със студена вода.

Памела отчаяно се стараеше да остане спокойна, като се молеше само гласът й да не затрепери.

— Това ли са обичайните ти номера за сваляне на мацките, които не са толкова леснодостъпни, колкото професионалните проститутки, Робърт Тони Нелсън?

Изплю името му като отрова, но сърцето й заби лудо и почувства как ръката й се тресе.

— На мен просто не ми е нужно да свалям, когото и да било, мила моя.

— Тогава пусни ме да си ходя! Веднага!

— Не позна! Мисля, че днес съм в състояние да те задържа. Не можеш да изчезнеш безследно. Твой личен патент ли е да зарязваш мъжете след любовната нощ и да ги оставяш да се събуждат сами? Трябва да си призная, твърде унизителна участ, която, за щастие, ми беше спестена от съдбата до срещата ми с теб…

— Толкова си обсебен от самия себе си, че дори не забелязваш, кога си противоречиш — нервно го прекъсна Памела. — Веднъж вече имах глупостта да съгреша с гаджето на сестра си, но можеш да ми вярваш, че такива грешки аз правя само по веднъж.

— Да се надяваме, че тази е от другите. Иначе би било твърде жалко.

— Трябва ли да го приемам като комплимент при стотиците жени, споделили августейшото ти легло? Не, ще се откажа от тази велика чест!

Робърт извъртя очи.

— Ти си замайваща, Памела Лин, но трябва да се отучиш да изопачаваш всяка моя дума. Знам какво говоря. Винаги!

Памела почувства, че физическата му близост има много по-съдбовно влияние върху нея, отколкото словесното дуелиране. Уханието на одеколона му бе ухание на незабравима нежност. Неволно започна учестено и дълбоко да си поема дъх. Хипнозата на сивите му очи вече даваше плодовете си.

— И какво ще стане после?… — промълви тя.

— Очаквам предложенията ти, скъпа моя.

Нежността му предизвика експлозия в душата й. Робърт обхвана раменете й и я притегли към себе си. Памела отвори уста, но от нея не излезе нито звук. Той повтори с палец пухкавата извивка на устните й, другата му ръка обгърна талията й. Памела затвори очи и се разтрепери от възбуда.

От гърлото й се изтръгна сладостно стенание. Пръстите му бавно обходиха скулите и веждите й и се заеха да измъкват фибите от косата й. Тъмни и тежки, освободените й къдрици се ливнаха по раменете й.

— Имаш прекрасни коси…

Робърт взе чашата й и Памела като от само себе си сключи ръце около врата му.

— Пусни ме, моля те…

— Погледни ме, когато го казваш…

Почувства дъха му, преди устните му да се впият в нейните. Забрави за всичко, което нямаше нищо общо с това толкова прекрасно докосване. Останала без капчица воля, позволи му да разкопчее блузата й и да целуне трапчинката под дългата й грациозна шия. По кожата й пролазиха тръпки. Сега вече не можеше, а и не искаше да си тръгне. Сан Франциско, Кели, Харви Дженкинс, къщата, работата й — всичко изчезна в подмолните дълбини на подсъзнанието й. Това бяха маловажни сенки от маловажен свят, който като че ли не беше нейният.

Робърт вече се бе справил с многобройните миниатюрни, облечени с коприна копчета и изхлузи блузата от раменете й. Снежнобелият дантелен сутиен поднесе на жадния му поглед две съвършени, пулсиращи кадифени полукълба.

— Ти си прекрасна, вълшебна си, Пам…

След като се наслади на омайната гледка, той свали и полата й. Памела застана пред него в светли фини чорапи, гарнирани с дантела, дантелени бикини и жартиери над тях. В този си вид би съблазнила и светец, а да не говорим за мъж, изгарящ от страст. Робърт я вдигна и я отнесе в спалнята. Сякаш събрал в себе си всичката нежност на света, внимателно я положи върху легло, покрито с кожи. Те помилваха голия й гръб и пулсът й премина в синкоп. Собственото й тяло я предаваше. Изпепеляващата жарава в утробата й можеше да бъде потушена само от този мъж. От мъжа, който в момента махаше и последното копче и спираше дъха й с прегръдката си.

— Обичам те, Пам! Ти ме омагьоса, влуди ме от първия миг още…

Не му отговори. Стискаше зъби, за да не изкрещи от мъчително очакване. Езикът му, който кръжеше около щръкналите връхчета на гърдите й, я лишаваше от разсъдък. После жарката му уста продължи по-надолу и устните му изучаващо се спряха върху вдлъбнатинката на корема й. Всеки неин нерв се сгърчи, завибрира.

Робърт погали красиво изваяния й ханш и зарови пръсти в тъмния копринен мъх на нейната женственост. Устните и езикът му ги последваха, а после се насочиха към чувствителната, влажна и гореща плът между дългите й бедра.

Памела едва не експлодира от тази милувка.

— Какво правиш с мен?!… — простена тя, разкъсвана от почти нечовешко желание.

— Обичам те, Пам! Отпусни се, нека те погледам…

Мъчението бе толкова блажено, че от очите й рукнаха сълзи. Искаше й се то да не свършва никога.

Еуфорията й достигна апогея си, когато Робърт се обърна по гръб, грабна я върху себе си и тя, неистово жадуваща за този миг, триумфиращо раздвижи ханша си, почувствала твърдостта, която я прониза. Дланите му обхванаха гърдите й и в зениците му прочете същото томително опиянение, което изпълваше и самата нея. В този миг двамата си принадлежаха всецяло, без остатък.

Странно чувство на надмощие разбуди нещо диво и гордо у Памела. Непознато и импулсивно, то я тласкаше напред, ускоряваше ритъма й, изтръгвайки от гърлото й писък, на какъвто не бе подозирала, че е способна.

Робърт също бе изгубил самоконтрол. Грабна я в обятията си и те се сляха в общ, засиял в злато пламък — хриптящи и стенещи, с блестящи от пот тела. Потънаха, вкопчени в отчаяна прегръдка в ласкавата тъмнина на безпаметна нощ, разпадайки се на милиарди атоми и същевременно обвързани един с друг, сякаш докато свят светува…

Памела се съпротивляваше на разбуждането. Да се събуди означаваше да вземе решение, да погледне фактите в очите, а в момента не й беше до това. Не и в състоянието на огромно изтощение, в което се намираше.

Някъде отчетливо прозвучаха удари на стенен часовник. Приповдигна се на лакът и отмахна косите от лицето си. Предчувствала го бе. Още когато Робърт я взе в обятията си, беше свършено с нея. Копнежът й да я люби бе със сила, която все още не можеше да оцени трезво.

Предпазливо седна в леглото.

— Този път няма да ми се изплъзнеш, ангелче… — промърмори дрезгаво той.

— Робърт…

— Ще ти коства ли прекалено много усилия, да започнеш най-сетне да ме наричаш Тони като всички нормални хора? Дразни ме това твое „Робърт“.

— Скоро вече няма да го чуваш…

— Не така, Памела Лин. Оставаш тук! Трябва да поговорим.

Тя въздъхна.

— Ще ти коства ли прекалено много усилия, да ми съобщиш преди това къде е банята?

Робърт се ухили.

— Ама, разбира се. Щом като прозорецът й е отдалечен на тридесет и два етажа от земята, не съществува опасност да се измъкнеш. Точно срещу спалнята е. Ще бъдеш ли така любезна да ми донесеш на връщане едно двойно уиски? Имам чувството, че спешно се нуждая от подсилване. Можеш да сринеш всеки мъж, Памела Лин.

Памела кимна и излезе. Нямаше сили да се шегува. Съзнанието, че собствената й глупост беше направила положението още по-лошо, я потискаше. По принцип, само едно нещо беше сигурно: трябваше да бяга. За щастие, шансовете й не бяха съвсем лоши. Робърт или Тони сам й предоставяше възможността за това.

Върна се при него в райска голота. Погледът му бе привлечен от пищния й бюст и той не заподозря нищо, когато му подаде чашата и приседна на ръба на леглото.

— А ти?

— Не, благодаря, знаеш, че не обичам алкохол.

Робърт отпи голяма глътка и се отпусна назад върху една възглавница. Погали бавно бедрото й. След душа кожата й беше хладна и ухаеше на неговия шампоан. В очите му се появи победоносно пламъче, когато тя потрепери от допира му и прикри с длани скута си. Той изпразни чашата си и я прегърна.

Заигра се с една нейна къдрица. Нави я около показалеца си, после започна да гъделичка с кичура златистото й загоряло рамо. Памела затвори очи и му предостави свобода за действие. Пасивността й го възбуждаше. В нейното великолепно тяло се криеха много жени и той искаше да ги опознае всичките — амбициозната професионалистка, загрижената сестра, дивата пантера в леглото.

— Магьоснице, за какво мислиш?

Погали с длан гърдите й и връхчетата им веднага настръхнаха.

— Какво ще кажеш, ако ние двамата се опитаме да помислим за Кели — хладно предложи Памела.

Робърт едва потисна една усмивчица.

— Нямаш ли по-конструктивни предложения, слънчице? Аз например бих предпочел да те целуна…

Памела усети езика му в устата си и със свръхчовешко усилие си наложи да игнорира копнежа, разбуден отново от нежните му ласки. „Колко ли ще продължи всичко това?!“

Напомни му.

— Нали искаше да говориш с мен!

Той склони глава на гърдите й.

— По-късно, миличка. В момента просто съм твърде уморен, за да разсъждавам… — промърмори под носа си.

Не след дълго равномерното му, дълбоко дишане оповести, че е заспал. Памела внимателно се измъкна и подложи под главата му една възглавница. С пет сънотворни таблетки, разтворени в уиски, и най-силният мъж можеше да бъде изваден за известно време от играта!

Тя най-добросъвестно бе отмерила дозата, за да бъде сигурна, че Харви Дженкинс ще заспи, понеже таблетките, всъщност, бяха предназначени за него.

Навлече дрехите си и направи неуспешен опит да открие фибите си по килима. Среса косите си и ги завърза с панделката на копринената си блуза. „Ключът от къщата? Къде държат мъжете своите ключове?“ Още първото бръкване в джоба на панталона му се оказа фантастично удачно!

С обувките в ръце тихичко затвори вратата на апартамента и със сияйна усмивка подаде връзката ключове на портиера долу.

— Намерих ги в асансьора. Сигурно можете да издирите притежателя им. Освен това, спешно се нуждая от такси.

Тъй като желанието й беше придружено от петдоларова банкнота, след две минути вече седеше в жълтата кола и шофьорът я подкара по оживените улици на Ню Йорк със скорост, с която положително някога щеше да си строши врата. До „Хилтън“ дори не й остана време да измисли правдоподобно извинение, което да умилостиви Харви Дженкинс.

Когато влезе във фоайето, той тъкмо идваше откъм бара. Зачервеното му плешиво чело беше красноречив знак, че е укротявал гнева си с прилично количество алкохол.

Щом я съзря, червенината се трансформира в нещо средно между лилаво и пурпурно.

— Мис Лин? Вече пристигнахте? Колко успокояващо! Мога ли да попитам къде бяхте?

Това, че езикът му се заваляше, не повлия ни най-малко на сарказма, вложен в „приветственото“ му слово, макар че се проявяваха известни смущения при артикулирането.

Памела се стараеше да запази самообладание. „Само да не ми вдигне скандал!“

— Трябва ли да го обсъждаме точно тук, Харви?

Дженкинс успя да оцени по достойнство резонността на този намек.

Още щом влязоха в хола на големия апартамент, нает за техния престой, той започна да бълва огън и жулел.

— Това е служебна командировка, мис Лин, а не излет за развлечение. Просто е кощунствено да ме оставите да се грижа за багажа ви, а вие да се мотаете насам-натам със своя приятел.

Памела си пое дълбоко дъх.

— Първо, той не е мой приятел, и второ, вече съм тук.

Много добре разбираше, че ругатните му са по повод на провалената вечер, на която толкова бе залагал, но се престори на наивна.

— Така леко няма да се измъкнете, мис Лин! Вечно хладната мис Лин! Не ме карайте да се смея, моля ви! Може би ще хвърлите един поглед в огледалото. Наистина ли смятате, че не забелязвам откъде идвате? От леглото на Тони! Тези блестящи очи, тази разпусната коса…

— Слушайте, Харви, вие отивате твърде далеч! — опита се Памела да поукроти пристъпа му на ревност.

Но разяреният Дженкинс нямаше начин да бъде спрян — алкохолът си казваше думата.

— И ти си курвичка като всички останали! Какво си мислиш, защо ти дадох шанса да участваш в презентацията? Не смяташ ли, че трябва да си платиш за това? Да не смяташ, че съм от Армията на спасението?

Тя бързо придърпа един фотьойл между себе си и агресивния творчески директор на „Уелс и Уайнбъргър“. Никога не го бе виждала такъв.

— Успокойте се, Харви! Съвсем погрешно тълкувате всичко.

Но Дженкинс беше много далеч от намерението да изслуша каквито и да било разумни доводи.

— Не с-се хаби, м-момиче — изпелтечи. — Ти не го разбираш така…

Памела почувства, как в нея се надига паника. „Боже господи! Ама че ужасна ситуация!“

Той застрашително пристъпваше към нея.

— Харви, ако ме докоснете, ще викам! — предупреди го тя с пресекващ глас.

В този момент Дженкинс се хвърли напред, сграбчи блузата й и копчетата се разхвърчаха. При вида на бялата ефирна дантела, едва прикриваща гърдите й, очите му се изцъклиха. За щастие, втората атака беше по-несръчна и Памела успя да се прехвърли със скок зад креслото, където можеше да разчита на известна безопасност.

Той прибягна до по-крути мерки.

— Край на игричките! Или идваш тук, или аз ще се погрижа да изхвръкнеш от „Уелс и Уайнбъргър“! Ще се погрижа и за това, да не си намериш работа в цял Сан Франциско. Никоя жена не се е подиграла безнаказано с Харви Дженкинс!

Памела не възнамеряваше да се подиграва с похотливия самец. Не й изглеждаше дори смешен, а само отблъскващ. Но сега той ускоряваше едно решение, което отдавна бе назряло.

— Спестете си усилието, мистър Дженкинс! Сама напускам — при това веднага! Вече сме разделени. Чао!

— Един момент!

Сред алкохолната мъгла в главата на Дженкинс се прокрадваше смътен спомен за целта на пътуването им.

— Не можете да н-направите това! Първо ще доведете р-работата си докрай, р-р-разбрано?!

Памела мрачно се изсмя.

— Хич и не мисля да го сторя. Отлитам обратно. Можете да ми изпратите документите по пощата. В отдел „Кадри“ имат адреса ми. Желая ви успех утре, мистър Дженкинс.

Намери куфара си на поставката до едно провокиращо широко легло и потръпна от погнуса. Самата мисъл, че Дженкинс би могъл да я докосне, я изпълни с отвращение.

„Тази страница е затворена окончателно и безвъзвратно. Но как ще продължавам за в бъдеще?“ Почувства ужасна умора, затормозяваща мислите й. Вълненията през последните часове я бяха изтощили.

Реши да си наеме стая в някой евтин хотел, да спи двайсет и четири часа и после да се заеме с проблемите си.

VII

В малката розова къща на „Аламо скуеър“ цареше тишина. Памела се спря в преддверието и погледна нагоре към стръмната бяла дървена стълба.

— Кели, тук ли си?

Никакъв отговор.

Въздъхна, остави куфара си и тръгна към камината, на чиято поставка Кели оставяше пощата й.

Реклами, сметката за защитния слой против ерозия на дървенията, банкови извлечения — нищо, което да подобри настроението й. Малко встрани от купчинката беше изправен голям бял плик, на който беше надраскано с неподражаемия почерк на Кели: „За Памела“. Какво ли означава това? Изненада? Съобщение?

Претегли плика на длан, стараейки се да се отърси от предчувствието си за някаква беда. Кели рядко пишеше писма. Всъщност, само когато това беше неизбежно.

Памела съблече жакета си и се отпусна на едно от тапицираните с кремав шифон кресла. Изхлузи обувките и опъна краката си. Най-накрая събра кураж и отвори плика.

„Скъпа Пам. Когато четеш тези редове, аз вече от двайсет и четири часа ще съм съпруга на Робърт.“

Сърцето й забави своя ход с няколко удара, а кръвта нахлу в главата й. Всичко пред очите й придоби странни, гротескни очертания и дишането й се затрудни. Започна още веднъж, отначало, но думите си останаха същите. Светкавично взе решение да дочете писмото до край — писмото, което Кели явно беше писала съвсем набързо.

„Съжалявам, наистина, че не можеш да понасяш Робърт, но за мен той е единственият мъж, когото ще обичам на този свят. Той е чудесен, нежен, чувствителен, мил, състрадателен, а същевременно е силен и умее да се владее. Изобщо не мога да ти обясня, колко съм щастлива, че иска да се ожени за мен. Съжалявам, че не одобряваш тази моя стъпка. Робърт иска да избегне шумотевицата, която женитбата му ще предизвика в пресата, затова днес излитаме за Мексико, за да се венчаем на спокойствие.“

„Днес?!“ Памела спря да чете и погледна датата. „Вече от пет часа те са на път. На Робърт Т. Нелсън не е било необходимо много време, за да вземе решение в полза на една от сестрите Лин!“

Изхлипа и гневно изтри сълзите си с длан.

„Едно е да се кълнеш, че никога няма да се видиш с някой мъж, и съвсем друго — да научиш, че само след два дни той се готви да се ожени за собствената ти сестра!“

„… Ние ще останем в Мексико няколко дни. Нещо като меден месец. След това Робърт ще участва в турнир по голф в Лос Анжелис и аз ще го придружавам. Сигурно дотогава ще имаш достатъчно време да свикнеш с мисълта, че е твой зет. Обещавам ти, че ще го харесаш. Ще те посетим, когато се върнем в Сан Франциско. Всичко хубаво ти желае твоята Кели.

П.П. Ако се нуждаеш от съгласието ми, за да продадеш най-сетне старата къща, имаш го. Сега вече няма нужда да се грижиш за моето гнездо — птичето отлетя.“

„Да го харесам? Каква нелепост! Та аз обичам Робърт Т.Нелсън отчаяно — с любов, която не може да промени дори предателството му. Той никога няма да узнае, какво ми е причинил.“ Памела внезапно видя сивите очи пред себе си, които можеха да надникнат до дъното на душата й. „Не бива да се срещам с него. Не бива да мисля за това, дали той ще направи Кели щастлива!“

Кели се бе превърнала изведнъж от малката любима сестричка в опасна съперница, в изкусителка, отнела нейния принц.

Писмото прошумоля и се изплъзна от ръцете й. Памела подгъна крака и подпря брадичка на коленете си.

Беше се отказала да изтрива сълзите, които неудържимо и безспир се стичаха от очите й. Просто си седеше и страдаше. Болката я връхлиташе и сякаш някой измъкваше сърцето й с нажежени клещи, оставяйки черна, празна дупка.

Не можеше да каже, колко време е проседяла така като ранено, безпомощно животно. Изведнъж се разтрепери ужасно. Зъбите й затракаха, челото й гореше и леденееше едновременно. Крайниците й бяха напълно изтръпнали, а подпухналите й, зачервени очи щяха да изскочат от орбитите си. Чувстваше се на дъното, всичко бе загубено.

Костваше й нечовешко усилие да се надигне и да се запрепъва нагоре по стълбата към своята стая. Изхлузи дрехите си и реши да потърси топлина и закрила под завивките. Дръпна завесите и изгаси лампите, никога небе допускала, че може да съществува болка, която така да я опустоши.

Едва сега проумя, че напук на всякакви разумни доводи, беше се надявала с една мъничка частица от сърцето си Робърт да отвърне на отчаяната й любов. Неговите спонтанни признания, неговите нежности, усмивката му — всичко това не се връзваше с рутинния репертоар на будоарен тигър. Един мъж, който се оставяше да го командват руски князе и мексикански прислужници, не можеше да бъде хладнокръвен плейбой, за когото момичетата са безлични, бездушни куклички.

„А може би се заблуждавам — помисли си Памела. — Под многопластовата му фасада има място за всичките тези качества. Притежавам и доказателство за това. Писмено. От собствената ми сестра…“

Завивките не намалиха треперенето й. Вече се тресеше цялата. Студът идваше дълбоко отвътре. Ледената буря ставаше по-силна, вместо да намалява. „Трябва да предприема нещо, за да не загубя разсъдъка си. Или просто да се оставя на течението, да се предам. Заради един мъж?!“

Искрица съпротива припламна в нея. „Всички ме предадоха и изоставиха. Кой ще се трогне заради мен, ако се предам сега?!“

Отхвърли одеялото, изправи се и разтърка слепоочията си. Най-сетне тъпата болка започна да намалява. Памела сбърчи тъмните си гъсти вежди. „О, не, няма да им доставя това удоволствие! Няма да приема безропотно фактите! Крайно време е да се погрижа за собственото си добруване!“

Почувства облекчение след вземането на това решение и енергично скочи. Извади от гардероба удобни джинси, облече си пъстра тениска, напъха омачкани те си дрехи в коша за пране, проветри отново и разопакова куфара си. После прегледа наличните си средства, седна в колата си и потегли към новооткрития фитнес център, за който „Уайнбъргър и Уелс“ бяха предприели широка рекламна кампания.

— С колко време разполагате, мис Лин? — осведоми се любезната брюнетка на рецепцията.

— С целия ден.

Чу телефона, още докато се качваше по стълбището към входа, и бързо пъхна ключа в бравата. Обади се, леко задъхана.

— Силви? Много мило, че ми се обаждаш. Къде съм била? В града, подарих си ден за разкрасяване. Парна баня, масажи, козметика и тем подобни. Трябва и ти да опиташ, препоръчвам ти го. Чувствам се като новородена…

Налагаше се Силви Хътън да почака, преди да зададе най-важния си въпрос.

— Вярно ли е, че толкова си ошашавила мистър Дженкинс в Ню Йорк, та се е наложило веднага да те уволни?

Памела направи гримаса.

— Така ли каза?

— И куп други неща още. Вероятно, ти си виновна за това, че презентацията тотално се провалила и „Уайнбъргър и Уелс“ са изпуснали договора.

— Голяма работа!

— Пам, полудяла ли си? Какво се е случило в Ню Йорк? Стига само Дженкинс да види подписа ти на някой формуляр и криви физиономията си, сякаш поглъща чист оцет.

„Забележително, колко далеч са стигнали нещата! Всемогъщият Харви Дженкинс се е превърнал в позеленяла от бяс марионетка без сила и власт.“

— Каквото трябваше да се случи — рече Памела гласно. — Сбогувах се с него завинаги в момента, в който поиска да провери колко здраво са зашити копчетата на блузата ми. Изправи ме пред избора — оставка или „любезно“ отношение. Е, аз предпочетох оставката.

— Ох, Пам — въздъхна съчувствено Силви. — И какво ще правиш сега? Страхувам се, че Харви ще разпространи не съвсем хвалебствени химни за теб и твоите способности сред бранша.

— Само не избухвай веднага в сълзи! — остро я прекъсна Памела. — Животът не свършва с „Уайнбъргър и Уелс“. Има достатъчно агенции и достатъчно други градове. Америка все пак е голяма. Изпитвам чувството, че много се застоях в Сан Франциско.

Чу как изненадано Силви си пое дъх в слушалката.

— Искаш да се махнеш? И къде? Какво ще стане със сестра ти и с къщата? Имам предвид, тоест… ти нали каза, че си толкова зависима от всичко…

— Човек може и да се излъже. И на моята почтена възраст се случва.

Силви се изкиска.

— Не говори глупости. Какво се е случило?

— Нищо. Само дето сестра ми се омъжва за своя супер голфист. Щастливата двойка е на пътешествие и на мен не ми се налага повече да се грижа за дом и къща.

— Това означава ли, че най-после ще продадеш колибката си?

Памела хвърли поглед към старите, но невероятно уютни помещения — поглед, изпълнен със съжаление. „Какво чудо би могло да стане с мъничко пари!“

— Така изглежда. Защо? Да не искаш да я купиш? Трябва обаче да се бръкнеш дълбоко, Силви! Доколкото ми е известно, само земята струва куп долари.

— Намерила ли си вече посредник?

— Не, ще си спестя разноските. Мисля, че и сама ще мога да продам къщата. Така че ако чуеш нещо, обади ми се. Тя е чуден обект за някой, който има усет към ценните неща и не предпочита стандартните апартаменти кутийки.

— Окей, с удоволствие ще направя, каквото мога. Ще ти се обадя веднага, щом се появи нещо.

— Благодаря, Силви. Много мило, че се обади. Поздрави колегите, в случай че все още не са се заразили от глупостта на Харви.

Памела затвори телефона и изправи рамене. После внесе кафявата книжна кесия с продукти от супермаркета, която беше оставила отвън, и започна да пълни празния хладилник.

Процедурите във фитнес центъра бяха я изтръгнали от депресията и бяха възвърнали дееспособността й.

Сега болката й беше локализирана и попритъпена. „Никого не касае какво изпитвам. За в бъдеще ще мисля само за себе си. Не ме интересува никой друг.“ Беше си купила цял куп специализирани списания, за да прегледа обявите. Бе решила да напусне Калифорния. Ню Йорк не влизаше в плановете й, тъй като не желаеше да рискува възможността дори за бегла среща със зет си. „Но Чикаго е добре, може би дори Далас. Огромни градове, пълни с живот, които няма да събуждат спомени за залива на Сан Франциско.“

Най-интересните предложения за работа вече бяха сведени до три, когато след два дни Силви отново позвъни.

— Добре, че те открих, Пам. Тим Гарстед е при мен. Намерил е купувач за твоята къща. Чакай, сега ще ти го дам.

Тим Гарстед беше един от колегите, с когото Памела се бе сработила особено добре. Невероятно способен, спокоен мъж, той сдържаше нервите си и в най-голямата бъркотия и никога не забравяше нито един уговорен срок.

— Здрасти, Памела. Ако знаех, че искаш да продаваш твоето бижу, нямаше да се прекарам за Аланда миналата година.

— Криза в изкуството, Тим. Случи се съвсем внезапно. Познаваш ли някого, който има достатъчно пари, за да ми плати в брой?

Гарстед се засмя.

— Да кажем. „ТТ Продакшънс“ говори ли ти нещо?

— Разбира се, това са онези с разкошните пътеводители и филми за пътешествия, които миналата година взеха всички награди.

— Така е. Шефът се казва Антъни Секстън, мой добър приятел. Доста време се е скитал по широкия свят, но сега иска отново да се заеме с фирмата. Търси си къща, но по неизвестни причини е против всичко, което намирисва на модернизъм.

— Звучи ми като потенциална моя жертва. Сигурно трябва да е червив с пари след всичките тези поръчки за телевизията.

— Е, не умира съвсем от глад. Ако те устройва, ще му се обадя и ще му кажа. Може би ще посети твоите свещени покои. Кога ще ти бъде удобно?

Памела се замисли.

— След пет часа винаги може да ме намери вкъщи. Няма нужда да се обажда предварително.

— Окей, Памела. Ти… що се отнася за онази история, която Дженкинс разправя за теб… предполагам, че всичко е доста поизкривено и е пълно с лъжи, нали?

Тя си пое дълбоко дъх. „Хубаво е, че се намират все още приятели, които държат на мен.“

— Нещо такова. Но въпреки това, нямам голямо желание да се изпречвам на пътя му, Тим. Може би не след дълго ще съм в Чикаго.

— Чикаго? Да не си полудяла?! Там вали непрекъснато.

— Типичен калифорниец! Вие си мислите, че само на слънчева светлина може да се работи.

— Кой приказва за работа? Да се живее може само на слънчева светлина! Не искаш ли още веднъж да обмислиш тази стъпка? Никой не взема насериозно отровните стрели на Харви…

— Добре, добре, Тим. Имам куп лични причини да обърна на слънцето гръб за известно време.

— Личното за една жена в повечето случаи означава мъж — вметна Тим, — щастлив брак и три деца.

Памела отново въздъхна.

— Проблемът си е мой! Ще ми помогнеш ли, по дяволите, да продам къщата?

— Нуждаеш ли се от психоаналитик?

— Не, мисля, че не. „Мъжът“ предпочете друга и с това проблемът става неразрешим, ясно?

— Но това изобщо не е причина да прогизнеш от дъждовете на Чикаго, Памела. Има милиони атрактивни, загорели калифорнийци, които бленуват за рядък деликатес като теб.

Тя нетърпеливо забарабани с показалец по телефона. Това беше точно от типа разговори, които не можеше да понася.

— Тим Гарстед — прекъсна го безцеремонно, — аз не съм сметанова тортичка, а жена! На двайсет и осем съм и съм напълно способна да решавам сама, какво да правя и къде да живея!

— Ау-ау! Сега пък настъпих еманципационните ни стремления. И каква е глобата? В пустинята ли ще ме изпратиш?

— Ако продължиш да дрънкаш глупости, сериозно ще помисля по въпроса. Престани, ако обичаш, да се тревожиш за „малката“ Памела. По-добре затвори и се обади на твоя приятел за къщата.

Тим се поколеба.

— Памела? Кажи ми, ще те видим ли отново, преди да напуснеш града, или…

— Парти за сбогуване?

За това нямаше ни най-малко настроение, но явно беше неизбежно. Поколеба се.

— Ако може да се уреди, с удоволствие, Тим — изплъзна се от устата й. — Чао засега.

— Чао, Памела.

Постоя замислена до телефона. Представата, че шефът на „ТТ Продакшънс“ ще обитава къщата й, не й беше неприятна. Харесваше прекрасно оформените, интересни пътеписи, илюстрирани с великолепни снимки, които заслужено бяха му донесли слава. Той беше един от малкото в своя бранш, който не беше се поддал на модни увлечения, а следваше свой неподражаем стил.

„Как ли изглежда?“ В съзнанието й напираше образът на брадат викинг, със сини очи и мускулесто тяло. Нещо средно между морски вълк, гладиатор и футболна звезда. Беше нетърпелива да види, доколко адекватно го е преценила.

VIII

След като се бе преборила със съдбовното решение да се лиши от старата къща, нещата постепенно се канализираха. Списъкът на вещите, които трябваше да вземе със себе си, беше обнадеждаващо кратък, но оставаше открит въпросът, какво да прави с тези на Кели. До този момент беше избягвала да пристъпи прага на нейната стая. Тръсна глава и влезе.

Както винаги, вътре цареше хаос, сякаш първата светкавица от бушуваща буря над залива е ударила точно тук. „За в бъдеще князът и прислужницата в къщата на Нелсън ще полагат грижи за благоденствието на уважаемата госпожа.“

Отправи гневен ритник към пъстър кец и той полетя под леглото. Колкото и да се опитваше да се владее, самата мисъл за Кели и Робърт предизвикваше болезнен спазъм в сърдечната й област. Въпреки че беше достатъчно честна да си признае, че беше изживяла краткото си щастие за сметка на своята сестра, противният вкус на горчива ревност не изчезваше.

Поне беше доволна, че Кели, измъчвана от угризения на съвестта, не й се обаждаше от Мексико. И при най-добро желание не би могла да й изкаже благопожелания за семейно щастие.

За да се успокои, зае се с бясно усърдие да въвежда ред. Докато оправи завивката на малки светлосини цветчета над романтичното месингово легло и подреди купищата писма, записки, проспекти и реклами върху бюрото на Кели, откъм океана плъзнаха буреносни облаци, скупчиха се и внезапен порой заплю щя по прозорците. Дръвчетата отвън се огънаха и затрополяха зловещо по дървената стряха.

Ослепителна мълния, последвана тутакси от оглушителен трясък, накара Памела неволно да изпищи. Мразеше бурите. И въпреки че беше си изработила цял списък от разумни доводи, защо не е нужно да изпитва страх от тях, цялото й тяло затрепери и запуши уши с длани. Почувства страха да се надига в нея и се насили да брои бавно до двайсет.

Намери сили да напусне стаята и да затвори вратата след себе си. Бурята беше погълнала всичката светлина и през прозорците в партера нахлуваше призрачно мъгливо сияние, раздирано от проблясването на светкавиците. „Какъв кошмар!“ Вкопчи се с две ръце в перилата на стълбата.

„Не, това не е къща, в която можеш да оставаш сам!“ Сега го осъзна съвсем ясно. „Заедно с Кели — да, с нейните щури приумици, с нейния темперамент и разхвърляни навсякъде дрехи този дом добиваше уют и топлина, беше място, в което човек с радост се завръща. А сега? Сега се чувствам безнадеждно нещастна. Искам да го напусна колкото се може по-скоро. Дано само този Секстън се реши да купи къщата!“

Като ехо на размишленията й се дочу енергично почукване на външната врата и на светлината от поредната светкавица зад стъклото се открои силуетът на широкоплещеста мъжка фигура. „Сигурно е той, Антъни Секстън!“

— Мили боже, ама че време си е избрал! — простена гласно и се пусна от дървените перила.

Реши да побърза, за да не кара своя потенциален купувач да се измокри до кости.

— Идвам веднага! — извика, без да е сигурна, дали той е успял да я чуе в плющящия дъжд и воя на вятъра.

Но тъкмо беше стъпила на второто стъпало, когато проблесна мълния и последва такъв оглушителен трясък, че старата къща се разтресе из основи. Памела се вцепени, тихичко изпищя и ужасено затвори очи. Въпреки това, сред този пъкъл успя да долови нетърпеливото почукване на вратата. Втурна се надолу, спъна се и се строполи пред вратата.

Тъп болезнен удар в слепоочието й накара танцуващия свят наоколо да заблещука с хиляди светлини, пронизващи мозъка й. През мъгла дочу дрънчене на стъкло, а после — загрижен мъжки глас, който й се струваше някак странно познат. Внимателни ръце я вдигнаха и я положиха да легне. Малко по-късно усети остро пробождане в рамото и настана черна тишина.

Сънят бе чудно хубав.

Робърт я държеше за ръката и безкрайно нежно милваше косите и. Устните му докосваха веждите й, спуснатите й клепачи и най-накрая — устата й. Пълна с любов целувка, разпращаща благодат по всички наети на тялото и, разпалваща искрици, които слагаха начало на така добре познатия огън.

Памела се усмихна и погледите им се срещнаха. Как обичаше това сребро на ирисите му! Грееше слънце над синьо, лазурно море. Беше съвършеният миг на безплътност и щастие. Би могла да остане да лежи така вечно.

Нещо обаче смущаваше натрапчиво и непрестанно нейното блаженство. Гласове. Светлина. Движения. „Защо не изчезват тези натрапници?“ Не искаше да има нищо общо с действителността.

Въпреки това, безпокойството я връхлетя. Лицето на мъжа, който я държеше в обятията си, се размиваше като отражение в езеро, раздвижено внезапно от полъха на вятър. Искаше да го задържи, да го обхване с ръце, но остана само сияеща гладка повърхност — толкова ярка, че тя веднага стисна клепки.

— Идвате на себе си… — прозвуча женски глас.

„Кой идва на себе си? Трябва ли всички да бъдат така шумни? Защо си замина Робърт?“ Главата й внезапно закънтя и натежа. Краткото отваряне на очите бе предизвикало цяло пълчище от иглени, болезнени пробождания в черепа й.

— Памела! Скъпа, чуваш ли ме?

„Кели? Какво търси тук Кели? Не беше ли в Мексико? Естествено, тя е в Мексико, за да се омъжи за Робърт. За Робърт, който ме изостави. Не искам да разговарям с теб! Върви си!…“

— Защо нищо не казва?

Лекият признак на едва сдържана истерия в гласа на сестра й й бе толкова познат. Ако нещата не протичаха така, както тя ги искаше, човек трудно можеше да се разбере с нея.

— Спокойно, мисис Нелсън — прозвуча още един глас, този път мъжки. — Вашата сестра има лошо мозъчно сътресение. Трябва да й дадете време да дойде отново на себе си. Ударът е бил много силен. Добре ще бъде, ако не е получила и вътрешни наранявания.

— И вие сте сигурен, че нищо друго й няма?

— Както рентгеновите снимки, така и останалите изследвания не дават основания за безпокойство, мисис Нелсън. Тя трябва да полежи на спокойствие няколко седмици и падането ще бъде само лош спомен…

— Цяло щастие е, че са я намерили навреме…

Разговорът между лекаря и Кели отново даде тласък на мислите на Памела. „Разбира се, бурята! Исках да отворя вратата на Антъни Секстън и тогава паднах. А после? Секстън ли се е обадил на Бърза помощ? Защо Кели е тук?!“

Предпазливо и много бавно, за да остане болката в рамките на поносимото, Памела още веднъж повдигна клепачи. Картината пред погледа й мъчително се събираше в едно цяло. Една млада жена седеше до леглото й.

„Кели?“

Кафявите очи и леко чипото носле над сърцевидната уста с пълни устни не можеха да бъдат сбъркани — и въпреки всичко това не беше малката й сестричка. Мисис Нелсън се бе превърнала в прекрасна дама. Само диамантите в ушите й надвишаваха годишния доход на Памела в агенцията. За пръв път я виждаше в костюм на Баленсиага[1] и с вдигната коса.

— Е, доста си се нагиздила — тихичко промълви с нотка на ирония.

— Пам!

Кели засия и посегна към ръцете й.

— Миличка, така ни изплаши! Как можа да се случи това?

Памела понечи да свие рамене, но се отказа, тъй като главата й кънтеше като камбанария на църква и при най-малкото напрягане. Пък и Кели явно не очакваше никакъв отговор.

— Какъв късмет, че Секстън е бил достатъчно досетлив да счупи стъклото на вратата и да влезе вътре!

„Аха, на морския пират значи дължа щастливото си избавление!“

— А ти как се озова тук?

Памела не можа да си спести този въпрос и той прозвуча хладно и рязко.

— За каква ме смяташ?! — възропта Кели. — За бездушно чудовище? Секстън ни се обади. Да не мислиш, че ще изоставя в беда единствената си сестра?

— Не е нужно да ми разиграваш театър, лекарят вече си замина.

— Пам! Знам, че те е яд, задето се омъжих без съгласието ти. Но можеш ли да ми гарантираш, че не би направила всичко възможно, за да ни разделиш? Ако беше го узнала по-рано?

Памела си премълча. Кели имаше твърде много право.

— Аз обичам Робърт! Може би съм егоистка и невинаги твърде почтена, но наистина го обичам, повярвай ми, моля те! И той също ме обича!

„И за колко време, Кели!“ Памела не го изрече гласно. Отбягна погледа на сестра си и се огледа в стаята. Едва сега забеляза младия мъж до прозореца, който я наблюдаваше крайно недоверчиво. Имаше открито младо лице, загоряло и без бръчки. Изглеждаше много шик в тъмносиния си блейзър, бежовите панталони, бялото шалче и италианските мокасини. Истински манекен! „Какво ли търси тук?“

— Кой е този? — попита тихичко, малко притеснена от присъствието на непознатия мъж.

Физиономията, която направи Кели, беше забележителна: първо — объркване, после — смайване и накрая — безкрайно забавление. Тя избухна в неудържим кикот.

— Шегуваш ли се? Никога ли не си виждала снимката на Роб?

— Роб?!

Памела отдаде недоумението си на мозъчното сътресение.

— Ела тук, Роб. Направи поклон пред моята по-голяма сестра. Виждаш, че в момента не хапе. Разрешете да ви представя: Памела, това е моят съпруг — мистър Робърт Т.Нелсън.

— Не!…

Изрече го дрезгаво и почти беззвучно. „Отново изпадам в безсъзнание. Друго обяснение няма…“

— Как така, не? — ухили се Кели. — Уверявам те, че брачното ни свидетелство е валидно и в Щатите. Аз съм съвсем законно омъжена. И нищо не може да се промени. Колкото по-рано се примириш с фактите, толкова по-добре ще започнем да се понасяме взаимно.

„Всичко е пълна лудост! Не може да бъде истина!“ Памела трескаво търсеше думите.

— Искам да кажа… той… аз… той не е Нелсън…

Младият мъж пристъпи по-близо и се наведе над нея.

— Наистина не зная, защо сте така зле настроена против мен, мис Лин. Но ви уверявам, че обичам Кели, и че ние наистина сме женени. Аз съм Робърт Томас Нелсън. Ако не ми вярвате, мога да ви покажа паспорта си…

В главата на Памела всичко се завъртя. Тя придоби толкова обезпокояващо блед цвят на лицето, че Кели угрижено позвъни за сестрата, която веднага дотърча и се наведе над нея.

— Мисля, че за днес вълнението й беше достатъчно — авторитетно постанови. — Не бива да се гледа лекомислено на сътресението. Сега ще дам успокоително на сестра ви, мисис Нелсън, и утре отново ще можете да я видите…

„Дрън-дрън, не желая успокоително, а държа да узная, какво става тук!“ — искаше да извика Памела, но се получи нещо като въздишка.

Вместо отговор на въпросите си получи ухаеща на парфюм целувка от Кели и внимателно ръкостискане от страна на нейния съпруг. После остана сама — сама с хаоса в главата си. Простена.

— Веднага идвам, мис Лин. Сега ще ви поставя една хубава инжекция, а после ще поспите дълго-дълго…

Памела почувства лекото боцване и почти веднага след това й се стори много трудно да се концентрира. Не бива точно сега да заспивам. Не бива! Кой е мъжът, когото обичам? Кой обитава къщата с глупавата топка за голф на вратата? За какво беше това. „Тони? Кой…“ Пропадна в някакво приятно опиянение, в кадифено, памукообразно нищо. „Утре ще помисля… Утре…“

[1] Световноизвестен моден дизайнер. — Бел.ред. ↑

IX

— Кели! Най-сетне!

Кели, облечена този път в лазурносин ленен костюм на Диор, се спря на вратата. С опакования в целофан букет орхидеи имаше вид на току-що слязла от страниците на френско модно списание.

— И на какво дължа този топъл поздрав, Пам? Вчера не бях напълно сигурна, дали изобщо искаш да ме видиш. Робърт отказа да ме придружи. Той е на мнение, че първо трябва да утихне бурята, преди да се появи пред очите ти.

Памела прикри нетърпението си зад полуусмихната, полувиновна физиономия.

— Не говори глупости. Дори и да имах нещо против твоя голфист, сега във всеки случай е твърде късно да се съобразявате с мен, нали? Надявам се, че знаеш какво вършиш. Нищо повече не мога да кажа.

Кели остави букета на леглото и си придърпа стол.

— Няма страшно, никога не съм била по-сигурна. Как си днес?

— По-добре. Като се изключи черепът ми, пълен с развилнели се оси, и прекрасната галерия от сини петна на най-невероятни места, не мога да се оплача. Слушай, искам да те питам нещо…

Кели кимна.

— Давай, сестричке.

В последния момент Памела се поколеба. „Все пак с този въпрос ще се издам, че съм се опитала да й подлея вода. Но няма друг начин — щом като искам да узная истината, би трябвало да рискувам.“

— Тази вила… която твоят Робърт притежава в Сан Франциско…

— Имаш предвид мраморния мавзолей? — прекъсна я Кели. — Наистина, съвсем невзрачна къщичка, нали? Ужасно е неуютна. И сравнение не може да става с вилата, която нае в Кармел…

Памела нямаше желание да й бъдат изброявани недвижимите имоти, които всеотдайният съпруг на Кели бе предоставил на нейно разположение. Искаше да узнае нещо съвсем определено.

— Вие двамата в този „мавзолей“ ли живеете?

Кели поклати глава.

— О, не. Била съм там само един-два пъти, но ми стига. Твърде претенциозно е. Робърт иска да продаде вилата. Но я е заел временно на един приятел, който в момента няма постоянно местожителство. Е, скоро това ще се промени. Никога не съм допускала, че наистина ще се решиш да продадеш къщата на леля Рут. И каква е тази история? Щяла си да се местиш в Чикаго?

— По-бавно, ако обичаш. — Памела отбранително вдигна ръце. — Все още не съм във форма. Какво общо има решението ми да продам къщата с приятеля на Робърт? И откъде знаеш, че се каня да се местя в Чикаго? Кой е този приятел? Ти познаваш ли го?

Кели смаяно я зяпна.

— Естествено, ти също! Един доста арогантен наш съвременник, не намираш ли?

— Арогантен? И защо смяташ… тоест, откъде знаеш, че аз…

Главата на Памела пламна. Изведнъж осъзна, че хубаво се беше насадила на пачи яйца.

— Сигурна ли си, че си добре? — угрижено я погледна Кели. — Чувала съм, че след мозъчно сътресение се появяват празнини в паметта, но ти би трябвало да знаеш, че той е човекът, който те е намерил след злополуката.

Памела отмахна косите от челото си.

— Един момент, аз мислех, че е бил Секстън…

— Ами да — потвърди Кели. — Тони Секстън живее във вилата ни, докато си намери жилище, което да му хареса. Вероятно и той притежава същия носталгичен вкус към миналото като теб, иначе би приел предложението на Робърт и не би тръгнал да оглежда старата барака на „Аламо скуеър“. Бил е, един господ знае колко време, на пътешествия и е живял в Ню Йорк. Сега явно иска да се установи в Сан Франциско и да доизгради някаква фирма, която притежава. Наистина ли не си спомняш нищо?

„Антъни Секстън! Тони!“ С неопределен звук Памела се отпусна назад и затвори очи. „Това не може да бъде истина! Толкова абсурдно не би трябвало да си играе съдбата с мен! Морският вълк!“

Мъжественото лице с неподражаеми очи избликна в съзнанието и.

„Антъни Секстън е бил този, с когото прекарах две незабравими нощи, когото упоих с приспивателно и заключих в собственото му жилище! Истинско чудо е, че не ме е оставил да си лежа полумъртва на стълбището. Нито един мъж не би простил подобно унижение от страна на жена!…“

— Добре ли си, Пам?

„Добре? Та аз съм свършена. Узрях за канапето на психоаналитика!“

— Пам, да повикам ли сестрата?

Памела успя да се посъвземе от шока.

— Въздръж се, инжекцията с успокоителното не ми помогна особено!

Кели смръщи вежди. Едва сега започваше да събира детайлите в едно.

— Възможно ли е да си се опитала да прочетеш на Робърт някое от твоите конски…

Памела беше толкова отчаяна, че нямаше сили да отрича.

— Когато беше отишла на гребане през онзи уикенд… Аз… сметнах, че Секстън е Нелсън.

Кели подскочи.

— Да не си се побъркала?! Мислиш ли, че мога да рискувам да се влюбя в този айсберг? Да не говорим за това, че трябва вече да е поне на четирийсет и има чара на гърмяща змия.

Памела горчиво изви устни, като си спомни какво въздействие бе й оказал този „айсберг“, още щом я беше взел в обятията си. Замисли се.

— Отначало и аз се учудих. Той изобщо не приличаше на хубавите, зализани младежи, които обикновено ти харесват…

— Сега моя мизерен вкус по отношение на мъжете ли ще коментираш или ще ми разкажеш, какво се случи тогава?

— Извини ме. Имаш право. Не мога да разбера, защо той ме остави да си мисля, че е Робърт Нелсън?

— Хм. Въпросът си го бива. Но какво точно се случи между вас двамата? Че си изразила мнение относно лошата му репутация вече ми е ясно, но това не може да те потопи в такъв дълбок „траур“, нали? Стана ли нещо повече помежду ви?

Памела постепенно започваше да изпитва уважение към сестра си. „Явно съм подценявала нейната зрялост. Може би няма да е зле да й разкажа всичко.“ Отдавна вече не знаеше, какво трябва да мисли, или какви чувства да изпитва.

Само едно нещо бе неопровержим, смразяващ факт: беше направила всичко възможно, за да разруши собственото си щастие. И никого не можеше да обвини, освен себе си и своята глупост. От гърдите й се изтръгна дълбока въздишка.

— Е добре, дръж се здраво и не се учудвай на това, което ще чуеш. Така оплетох конците, че вече няма никакъв изход.

Кели вдигна ръка.

— Не започвай отново да ме наставляваш как да мисля. По-добре говори. Имаш склонност да усложняваш нещата.

Когато Памела привърши, сестра й вече не я сдържаше на мястото й. Стана и мълчаливо се заразхожда между леглото и прозореца, опитвайки се да уталожи смайването си. Нито за Памела — хладна и владееща се — нито за Тони Секстън би допуснала, че са способни на подобна страстна авантюра. Особено пък за Тони. Ироничната надменност, с която се бе отнесъл към нея, когато Робърт я представи, все още я караше да се смръщва. „Надут пуяк без сърце“ — така го беше класифицирала тогава. Че точно Памела се е влюбила в него — това беше повече, отколкото можеше да смели.

— Моля те, седни — тихо й рече Памела. — Изнервя ме, когато се щураш така. По-добре кажи какво мислиш за всичко това.

Кели отново се отпусна на ръба на леглото.

— Значи си искала да се преселиш в Чикаго, за да се махнеш от пътя ни с Робърт?

— Какво друго можех да сторя? За мен едно беше ясно: ти си се омъжила за мъжа, когото обичаш. Трябваше да приема неговото решение.

— Ами сега?

— Какво ами сега? Глупав въпрос!

Памела със стон се обърна на хълбок. Беше намерила разрешение на загадката, свързана с поведението на Тони, но то не й се нравеше.

— Не е необходимо да ме щадиш дипломатично, сестричке. Вече разбрах какво съм била за него — една чиста авантюра. Той просто ме облада. Та кой ли мъж няма да се почувства поласкан, когато някоя глупава гъска с омекнали колене се хвърли в обятията му? Не е било нужно да губи време в излишни обяснения. Наслаждавал се е на това, което му предложих. На всичко отгоре, в Ню Йорк не се сбогувах съвсем като дама.

— Но той все пак е казал, че те обича.

— Хайде, Кели. Не разваляй доброто мнение, което имам за твоята интелигентност. Много естествено е да го каже всеки мъж, когато желае някоя жена. Но после бързо го забравя.

Кели си играеше с широката златна верижка на дясната си ръка.

— Не мислиш ли, че би трябвало да поговориш с Тони Секстън.

— Ти сигурно се шегуваш! — Памела възмутено подскочи и с болезнен вик отново се свлече надолу. — Как си го представяш?! Какво ще му кажа? „Извинявай, но толкова бързах да си легна с теб, че забравих да уточня самоличността ти?“

Кели сърдито поклати глава.

— Какво ще ти стане, ако му кажеш, че го обичаш? А това е така, доколкото схващам от приказките ти.

— Нямаш ли по-добри предложения? — Памела горчиво се изсмя. — Все още съм нормална донякъде. Той се е погрижил да ме настанят в клиника. Не мислиш ли, че би трябвало да дойде да ме види, ако поне малко държеше на мен?

Кели си пое дълбоко дъх.

— Моите поздравления! Ето че се събраха две дебели глави! Ако от своя страна също очаква куртоазен жест, това може доста време да продължи. Е, нищо, има старчески домове със стаи за двама.

— Ти си глупава!

— А ти си твърдоглава!

След няколко секунди погледите им се срещнаха и двете избухнаха в смях. Старата духовна връзка, разрушена след преместването им от Оукланд, изведнъж отново беше възстановена. Кели усети отчаянието, което гризеше сърцето на Памела.

— Сигурна ли си, че Тони знае, че ти го обичаш? — попита предпазливо.

— Сама си отговори. Мислиш ли, че се хвърлям на врата на всеки мъж? Ако не бях толкова влюбена, че да не мога да разсъждавам, никога не бих се впуснала в това.

— Казала ли си му го?

Памела се замисли.

— Е… не и така директно. Но той би трябвало да го забележи по поведението ми…

— Мила моя, караш ме да ти се чудя. Не ти ли е ясно, че мъжете никога не забелязват нещо, ако не им го набиеш в главата с дървен чук?

Тези аргументи накараха Памела да замлъкне. Не можеше да се отрече, че нещата могат да се погледнат и от този ъгъл.

— Така че… — разгада мислите й Кели — съвсем е възможно Тони Секстън да се вижда в ролята на жертва на една кариеристка, която приема секса като релаксационна терапия.

— Да не би да изглеждам такава?! — възмути се Памела.

— В момента изглеждаш като оскубана кокошка, която е бръкнала по-дълбоко в синия цвят, докато си е поставяла грима — не особено деликатно отсъди сестра й.

— Благодаря ти за комплимента.

— Имаш две възможности, Пам. Или спасяваш гордостта си и забравяш Тони Секстън, или се обясняваш с него и оправяш нещата.

— И дума да не става!

— За кое? Първото или второто?

— Ако иска нещо от мен, сам ще дойде. Нямам никакво намерение да се унижавам!

Кели намираше това вироглавство за глупаво, но същевременно осъзнаваше, че в момента е безсмислено да спори с нея. Зад упорството й се криеше твърде много страх — страх да не бъде отблъсната, страх от нова болка и ново нараняване.

— Сериозно ти казвам, в сравнение с теб и Тони, Ромео и Жулиета са били две безобидни съседски деца със сговорчиви семейства.

Не получи отговор, а и не го очакваше. Най-сетне си спомни за цветята и позвъни на сестрата за ваза. Дребните, обикновени неща, с които Кели искаше да й намекне, че смята темата за приключена, не й попречиха да разсъждава наум. Един план бавно придобиваше своите очертания.

При всичкия си егоизъм и суетност Кели обичаше сестра си повече от всичко на света. Със своята женитба бе я поставила доста безцеремонно пред свършен факт и смяташе, че трябва да изкупи вината си.

— Изведнъж стана много доволна — отбеляза Памела.

— Имам пълното основание за това — потвърди Кели. — Аз обичам Робърт. Той също ме обича, а и ти ще оздравееш. Какво повече може да се желае?

— Ами да, какво повече може да се желае… — повтори Памела.

Но това нейно изявление прозвуча доста меланхолично.

X

Княз Игор беше този, който отвори вратата с топката за голф на Кели, а поклонът му беше образец на елегантност.

— Мадам, моите най-сърдечни благо пожелания по случай вашата венчавка.

— Благодаря, княже. Мога ли да говоря с Тони?

Видима сянка се спусна над лицето на стария господин.

— Всъщност да, но аз би трябвало да ви придружа, мадам. Неговото настроение, честно казано, не е много лъчезарно.

Кели влезе, остави чантата си на масичката пред голямото огледало във вестибюла и хвърли изпитателен поглед на отражението си.

— Така ли? — невинно попита. — И какво толкова го е ядосало, големия майстор?

— Ех, ако знаех… — въздъхна Игор. — Той не говори. Дори не и с мен, а досега това не се е случвало. След пътуването в Ню Йорк е раздразнен като гладен тигър, но напоследък стана още по-лошо. Може би все пак ще е по-добре да отложите посещението си?

— И дума да не става! Къде се е скрил?

— В кабинета.

— Окей, тогава — напред! Оставете, княже. Сама ще съобщя за пристигането си. Така поне няма да може да каже, че не желае да ме види.

Чаткайки с токчета, Кели прекоси коридора.

Антъни Секстън седеше зад едно отрупано с книги бюро и свали очилата си, когато вратата се отвори. Седнал й се стори не така импозантен, както обикновено, и тя прие това за добро предзнаменование.

— Здрасти, Тони! Как е?

На смръщеното му чело се появиха още няколко бръчки.

— А, новоизлюпената мисис Нелсън. Какъв блясък в моята… ах, сега трябва да казвам в твоята колиба.

Кели му се усмихна сияйно и предпазливо заобиколи Анастасия, която лежеше просната напреко — огромна и заплашителна — на килима пред бюрото. Кучката отвори едното си око и великодушно реши да игнорира посетителката.

Без да дочака покана, Кели се настани на едно тапицирано с черна кожа кресло, кръстоса безупречните си крака и незабавно откри дуела.

— И с Памела ли разговаря с този тон, скъпи?

„Противникът“ й онемя. Облегна се назад и опря върховете на пръстите си. Кели отбеляза една точка в своя полза и продължи да атакува.

— Сигурно може да те интересува, че тя се чувства по-добре. Мозъчното сътресение не е чак толкова страшно, както изглеждаше, и най-вероятно в края на седмицата ще я изпишат от болницата. Дотогава сините петна ще са изчезнали дотолкова, че поне на лицето си ще може да ги заличи и тушира с грим.

— И от къде на къде смяташ, че ме интересува? — изръмжа Секстън.

— А не е ли така? — Кели широко разтвори очи. — Как ли можа да ми хрумне, че моята по-голяма сестра те интересува?

— Уместен въпрос. Отговори си сама.

— Може би защото си строшил стъклата като Тарзан и си се втурнал на помощ. Всеки каскадьор би се гордял с това постижение.

— Глупости! Бих го сторил за която и да е. Обикновен импулс да се притечеш на помощ. Ти ще оставиш ли в беда някого, ако подозираш, че се е наранил?

— Сигурно не — призна си тя. — Но аз мисля, че бих се обадила в полицията или в Бърза помощ, вместо да вадя вратите от пантите им.

Бегла усмивка се плъзна по устните му.

— Би било цяло чудо при твоята крехка физика.

— Окей, след като Памела не те интересува, мога да си ходя.

Кели се изправи и вече хващаше дръжката на вратата, когато й извика. Потисна въздишката си на облекчение. За част от секундата беше сметнала, че е развалила всичко.

— Тя ли те изпрати, Кели?

Обърна се и го погледна открито.

— Памела ще ми извие врата, ако разбере някога, че съм била тук.

— Явно е фамилен специалитет да се шпионирате една друга зад гърбовете.

— Аз не шпионирам, а се опитвам да върна разсъдъка на двама полудели.

— И как да разбирам това?

— Отговори ми само на един въпрос: обичаш ли Пам?

— Не знам, доколко те засяга това.

— Не, разбира се. Знам само, че сестра ми не може да гледа в права посока от мъка. Знам, че иска да продаде къща, заради която преди би се съгласила да я нарежат на парчета, знам още, че е загубила работата си и възнамерява да избяга в Чикаго, за да не се налага някога да види никого от нас.

Лицето на Тони Секстън представляваше в този момент непроницаема маска.

— И какво общо имам аз с всичко това? Според мен тя не бива да заминава за Чикаго, но нямам намерение да обременявам мис Лин с моето внимание. Достатъчна ми бе глупостта, че не можах да устоя на изкушението да погледна къщата.

— Тони! — Кели пристъпи и опря ръце о бюрото. — Случайно ми е известно, че ти ме смяташ за рафинирана мръсница, която си е уловила златна рибка. Но това няма нищо общо с Пам. Тя определено не е такава. Тя е добронамерена, честна, почтена и твърде уязвима и нежна за това бреме, което й е окачил на шията животът. Не й причинявай болка, не я е заслужила!

Този апел го накара да замълчи временно, после Тони скочи на крака и се изправи пред нея.

— А сега аз искам да ти кажа нещо. Твоята Памела е всичко друго, но не и хрисимо пиленце. Тя е най-заядливата и коварна персона, която познавам.

— Ти си несправедлив към нея!

— Ха! Ти подменяш фактите, сладурче. Твоята сестра се отнесе подло с мен! Мислиш ли, че е много приятно за някой мъж да разбере, че е бил използван хладнокръвно за една любовна авантюра, а след това — захвърлен? И аз си имам гордост! За мен Памела Лин е мъртва!

Кели объркано вдигна ръце и отново ги отпусна. Дори и на Анастасия целият този крясък й бе дошъл твърде много. Тя се протегна и се заклатушка към вратата.

— Е, браво! — простена мъченически Кели. — Поне имате шанса да се съберете на общото си погребение. Писнахте ми вие двамата. Защо трябва да правите от любовта си холивудска драма?

— Защото не е любов! — унило отвърна Тони. — Поне от нейна страна не е, Кели. Опитах всичко, но освен готовност за секс, не можах да предизвикам никакво раздвижване на чувствата.

— Ама че си идиот! — избухна тя. — И не гледай така тъпо. Ти си най-големият идиот на целия континент. Да не мислиш, че на жена като Пам й е достатъчно един мъж само да я докосне, за да захвърли всичките си принципи? Тя те обича, не може ли да ти го побере главата?

— Тя какво…

— Ще си изплаче очите, защото си е внушила, че за теб е била само мимолетна авантюра, в която си се впуснал, защото в момента не си разполагал с нещо по-добро. Почти се е побъркала от угризения на съвестта, тъй като е смятала, че ти си Робърт, а не е искала да отнеме приятеля на своята по-малка сестра.

— Но защо тя…

— Защо никога не ти е дала шанс за обяснение ли?

— Точно така.

— Вероятно, защото разговорите ви винаги са се развивали много едностранчиво, недоверчиво магаре такова!

— Ще престанеш ли най-сетне да ми прикачваш имена от зоологията. Казвам се Антъни, Тони също е позволено.

— Е, как стоят нещата? Обичаш ли Памела?

Той мълчаливо кимна.

— Окей, поне има някакъв напредък. В такъв случай ще ти кажа нещичко. В края на седмицата ще я изпишат от клиниката, но лекарят смята, че трябва да си отдъхне още няколко дни. Ще я придумам да се настани в нашата къща в Кармел. От събота следобед ще бъде в Кармел. Ето… — Кели бръкна в джоба си — вторият ключ за къщата. Ако в главата ти, освен самолюбие е останала искрица разум, ще отидеш в Кармел. Аз ще придружавам Робърт на турнир в Атланта. Никой няма да ви смущава.

— Защо го правиш, Кели?

Тя махна с ръка.

— Имам неуредени сметки с Пам. Все някой трябваше да ви вразуми, вас двамата. Освен това…

— Освен какво?

— С всяка секунда все повече достигам до прозрението, че много си подхождате. Желая ти сполука, мистър Секстън.

Неговата смутена физиономия беше най-хубавата награда за „дипломатическата“ й мисия. Без малко да целуне стария княз Игор в пристъп на възторг.

В последния момент се овладя и реши само да му даде един съвет.

— Би трябвало да занесете на господаря си едно двойно уиски, княже. Боя се, че той изпитва въпиеща нужда от него.

Кели се изненада, че Памела не я накара дълго да я убеждава да отиде в Кармел, но си спести коментарите. Дори не подозираше, че предлага на сестра си това, от което тя се нуждаеше най-много в момента — укритие. От място, където нямаше опасност да се натъкне случайно на Антъни Секстън, както би се случило навярно на „Аламо скуеър“. Преди да е наясно със себе си, не искаше нито да го среща, нито да взема прибързано решение относно къщата.

Вилата на брега й хареса от пръв поглед. Беше построена върху една дюна и имаше голяма тераса с изглед към океана. Трите помещения във вътрешността й бяха великолепно мебелирани.

Кели и Робърт се суетяха така, сякаш настаняваха Памела не за няколко дни, а за месеци. Натъпкаха огромния хладилник с провизии, домъкнаха й куп романи и един сандък с видеокасети.

— За да не скучаеш, сестричке! — настоя Кели.

— Страхувате се да не подивея съвсем ли? — засмя се Памела.

— Тук е адски усамотено — подкрепи младата си съпруга Робърт.

Непрекъснатите брътвежи на двамата ходеха по нервите на Памела. Въпреки това, изпита детинското желание да изскочи и да спре спортната им кола, която се отдалечаваше с рев. В този миг всичко й изглеждаше по-приемливо от компанията на собствените й потискащи мисли.

Напразно се опитваше сама да си вдъхне смелост.

— Само не превъртай сега, Памела Лин! — измърмори на глас. — Достатъчно голяма си, за да понесеш последиците от своята собствена грешка. Ако само поради глупост и горделивост си прогонила мъжа, когото обичаш, просто трябва да се примириш. Сега поне имаш време да напишеш всичките си писма за кандидатстване за работа, които все отлагаш.

Енергично обърна гръб на прозорците и, изпълнена с решимост, седна зад едно старо бюро. Но ентусиазмът й стигна дотолкова, доколкото да приготви листи и пликове и да извади портативната пишеща машина. После пак се замисли, къде беше направила първия голям фал, след като се бе запознала с Тони.

Макар да бе готова да понесе последиците, отново и отново се връщаше към едно и също заключение: „Не само аз съм виновна за хаоса, разрушил тази любов. Антъни Секстън също си игра своята игричка, забавлявайки се под чуждо име. В края на краищата, аз не съм от жените, които с лека ръка биха измамили собствената си сестра. Защо не успя той да разбере всичко това?! Никаква проява на съчувствие, никаква милост от негова страна!“.

От един партньор, от мъжа, с когото би споделила живота си, Памела очакваше нещо повече от секс, въпреки че нямаше нищо против него. „Но защо изобщо си блъскам главата? Наистина ли възнамерявам да предприема стъпка за изясняване на нещата? Да проведа разговора, за който Кели така настояваше?“ Предпочете да отложи решението. Нахлузи розов анцуг, на чието горнище се хилеше импозантен Мики Маус, завърза кецовете си и заключи вилата отвън.

Откъм морето повяваше лек бриз. Наоколо не се виждаше жива душа.

Памела се затича по пяната на разбиващите се вълни, като дълбоко вдишваше свежия солен въздух. Залезът вече позлатяваше водната повърхност, създавайки илюзия за топлина.

Памела забави крачка. Тъгата отново я обземаше, задушавайки всичките й храбри намерения. Въпреки плътния анцуг потрепери.

Уморено се строполи на пясъка, подви колене и склони глава на тях. Играта на слънцето, което се гмуркаше във вълните, причиняваше болка в очите й.

Изведнъж дочу лай на куче и не след дълго забеляза в далечината човешка фигура. Непознатият се приближаваше. Памела се обърна с гръб към него. Не й беше до вечерна разговорка с непознати мъже. Освен това се боеше, че й личи, дето е плакала.

Пак не издържа и му хвърли поглед през рамо.

Той вървеше право срещу нея. Памела различи очертанията на снажна фигура, широки рамене и дълги крака, които й се сториха ужасно познати. „Фантазията ми прави номера. Кога най-сетне ще престане да ми се привижда Антъни?!“

Но не й се привиждаше. Беше самият Антъни Секстън — от плът и кръв.

Джинсите му бяха навити на глезените, карираната му риза се развяваше разкопчана, а тъмносиният си пуловер бе преметнал през раменете. В припадащия здрач косите му изглеждаха почти черни.

Погледите им се срещнаха.

Памела напразно се опитваше да долови какво е настроението му. Докато нейното сърце биеше лудо, качено в гърлото й, той правеше впечатление на напълно спокоен. Под клепките му проблясваха хладни, сиви пламъчета наместо зеници. Спря пред нея. Никой не продумваше. Плисъкът на вълните беше неестествено силен.

— Добър вечер, Памела…

Тя бръкна дълбоко в джобовете на анцуга си.

— Добър вечер — отвърна с усилие.

„Какво означава тази среща?“ В главата й хаотично се блъскаха мислите. „Случайност или преднамереност? Трябва да е преднамерена. Но кой ли е «режисьорът» на тази постановка? Кели или нейният мил съпруг? Трябва да кажа нещо. Бързо. Иначе той ще си тръгне и ще ме остави тук… какъвто е враждебен и студен…“

— Често ли се разхождаш тук? — почти беззвучно помръдна устни.

Антъни забави отговора си.

— За пръв път.

„И? Какви изводи трябва да си направя?“ Вторачи се в перлените копчета на ризата му и така стисна юмруци в джобовете си, че ноктите й се забиха в дланите.

— Впрочем, благодаря ти, че си се обадил в Бърза помощ, когато паднах по стълбите.

— Нищо не ми костваше.

— По-рано бих ти изказала благодарността си, ако беше дошъл да ме видиш…

„Ама че глупости! Няма ли да ми хрумне нещо по-умно?“

— Трябваше ли да дойда да те видя?

— Не и ако си нямал време, или си бил зает с по-важни неща.

— Нима си искала да ме видиш?

— Защо пък не?

— При последната ни среща ме остави с друго впечатление. Беше в Ню Йорк, ако все още си спомняш.

Копчетата се размиха пред погледа й. Пое си дъх с отворена уста. Страхуваше се, че през ноздрите няма да проникне достатъчно кислород в дробовете й. „Каква е тази скована, нелепа игра на думи?“

Най-сетне Антъни наруши мълчанието.

— Как си сега?

— Благодаря, добре…

— Кога ще осъществиш плановете си?

— Какви планове?

— Е, продажбата на къщата, новата работа. Чух, че си щяла да се местиш в Чикаго…

„Нито думичка на съжаление? Никакво «жалко, че…».“ Памела напрегнато преглътна. Колко й се щеше да му каже: „Ако ме помолиш да остана, ще го направя с радост“. Но не можеше да обърне езика си.

— Не знам — сви рамене, — когато оздравея напълно, може би…

— Харви заради случката в Ню Йорк ли те изгони?

Тя стисна устни.

— Това беше капката, от която чашата преля. Отдавна бях взела решението. Рано или късно все щеше да се стигне до разрив между нас двамата. Той се смята за законен наследник на Казанова и има склонност великодушно да разширява полето за действие на своите асистентки…

В този момент зад близката дюна отново се дочу лай.

— Анастасия! Ти си взел Анастасия!

Кучето с необуздана радост се хвърли срещу Памела. Тя политна, изненадана от толкова темперамент, и щеше да падне, ако две здрави ръце не я бяха подхванали. Вцепени се.

Светът замря. Чудовищно много неща връхлетяха чувствата й в един и същи миг, но бяха отделени с кристална яснота едно от друго, така че можеше да ги възприеме едновременно. Напрежението на раменете под пръстите й. Широкият гръден кош, който се вдигаше и спускаше от едва потискано вълнение. Топлината на тялото му. Лекият дъх на лимон, сандалово дърво и тютюн, който проникваше в ноздрите й. И сивите очи, които внезапно й се сториха не по мъжки твърди, а раними, изплашени и смутени.

„Страх? И от какво се страхува този огромен мъж?!“

— Ах, ти…

С дрезгав вик Антъни я притисна към себе си и покри устните й с целувки — жадни, отчаяни, страстни целувки, за които тя изобщо не беше подготвена. Пред очите й заиграха червени кръгове.

— Пам, лошо ли ти е?

Памела се опита да се съвземе, да си поеме дъх и да говори, но от гърлото й се изтръгна само стенание.

— Ако продължиш да ме притискаш така, нищо по-смислено няма да чуеш — успя да изрече накрая.

— Пам…

Антъни поразхлаби хватката си, но нямаше никакво намерение да я пуска.

— Пам, защо дрънкам всичките тези глупости, вместо да ти кажа това, което е на душата ми?

Тя обви ръце около врата му и склони глава на широките му гърди.

— Уместна забележка. Защо не го направиш? — едва чуто промълви.

— Страх ме е от отговора ти, Памела Лин. Обичаш ли ме?

Памела застина. После тихо се засмя.

— Естествено.

— Моля?

— Естествено.

— Какво означава това?

— Толкова ли е трудно да се проумее? — Тя притисна устни в топлата вдлъбнатинка зад ухото му. — Естествено, че те обичам. По друга причина не бих могла да се държа така идиотски.

— Ох, Пам…

Алтъни я сграбчи през талията.

— Обичам те, Памела Лин. От първия миг загубих ума си. И това да се случи точно на мен! След като трийсет и шест години правех широк завой покрай всеки брачен капан. Князът веднага го усети…

— Какво искаш да кажеш?

— Той изказа мнение, че щом една жена може да постави мъж като мен в шах, в древна Русия би станала поне висша дворянка.

Памела се намръщи.

— Толкова зле ли беше.

— Струва ми се, да, като се има предвид, че Мари е решила, че съм кандидат-самоубиец, и че докторът от Бърза помощ ми прави промивки на стомаха.

— О, не…

Тя ужасено затвори очи.

— О, да… Ти знаеш, че тази постъпка е обида за цял живот, и копнея за мъст, нали? Никога не съм се чувствал такъв идиот, както в мига, в който се свестих в болницата.

Памела понечи да каже нещо, но устните му запушиха устата й.

— Аз, почакай…

— Нито секунда повече, Пам. Нито една…

От натиска на таза му коленете й се подгънаха.

— Но не можем ей така просто тук… — заекна. Ръката му се плъзна под анцуга й с огромния Мики Маус, докосна голата й кожа и я замилва.

— Ние сме сами, само морето е наш свидетел. Освен това, тази дюна е много хубава и закътана. Ти трябва да си го знаела, като ме примами тук.

— Тони!

Памела усети вкус на кръв от страстната му целувка. Вече не се съпротивляваше, когато Антъни постла пуловера си на пясъка и измъкна Мики Мауса през главата й.

Тръпките, плъзнали по гърба й, нямаха нищо общо със свежия бриз. Никога досега не бе преживявала нещо по-страстно, по-сладко и опияняващо от тази милувка.

— Обичам те, Пам! Ти ме омая, прелъсти ме и ме захвърли наранен. Защо поведе тази борба срещу мен?

Памела трескаво разкопчаваше копчетата на ризата, обсипвайки с целувки загорялата кожа на шията му.

— Защото правиш от мен жена, която не познавам, Тони Секстън! — мълвеше между целувките. — Такава, за която съществуваш само ти и твоята любов всеки път, щом я докоснеш! Такава, която се оставя да я любиш в дюните и дори й харесва…

Признанията й потънаха в глухи стенания. Памела се изви под тялото му, всеотдайно, неукротимо, безсилна да се владее повече.

С неописуема радост го прие в утробата си. Копнееше да се разтвори в обятията му, да се превърнат в едно цяло. Мисълта, че не съществува друга, която да й оспори това право, усилваше чувствената й наслада до усещане за могъщество. Антъни забеляза, че помежду им се бе появило нещо ново. Че този път Памела му се отдаваше не само с тялото, но и с душата си. Той видя и сиянието в очите й в момента, в който с мощни тласъци я разтърси освобождаваща, шеметна тръпка.

Перличките пот по копринената кожа на Памела започваха да изсъхват и барабанният ритъм на сърцето й се укротяваше. Сгуши се на рамото на Антъни. Потръпна от вечерния хлад.

Погледите им се срещнаха.

— Дочух, че си разполагала наблизо с подслон — подхвърли той.

— Аха, значи любовта ти не се простира чак дотам, да споделиш с мен бедност и студ?

— Предпочитам огъня в камината.

Избухнаха в смях. После станаха, нахлузиха дрехите си и ръка за ръка тръгнаха към къщата, следвани от Анастасия.

XI

— За твое здраве, скъпа!

Антъни отпи от чашата си с вино и целуна улейчето между гърдите й.

— Ненаситник! — запротестира Памела и загърна деколтето на пухкавата си хавлия.

Седяха пред горящата камина. На таблата пред тях имаше огромно количество провизии, на които почти не обръщаха внимание.

Бяха се къпали дълго, лудешки се бяха любили под душа, но и сега неговите ласки я възбуждаха.

— Само ми кажи, че трябва да престана, и веднага ще го сторя — предложи той и я погали между бедрата.

Вместо отговор Памела промени позата си, за да стори път на пръстите му.

— Признай си, че ти харесва.

— Нищо не признавам… — усмихна се тя и притвори очи.

— Ще се омъжиш ли за мен? — продължи разпита си Антъни и отдръпна ръката си.

— Необходимо ли е?

— Да, иначе ще те отвлека и ще те затворя завинаги в харема си. Той крие много пикантни удоволствия, вече знаеш…

— Познат ми е. Гледах по телевизията сериала за арабските ти приключения, мистър Секстън. Наистина ли искаше да купиш къщата ми? Знаеше ли, че аз съм собственичката?

— За толкова тъп ли ме смяташ, о, чаровно създание? Още в първия миг, когато преживях една от унизителните утрини, в които се събуждах без теб, те проследих. Впрочем, в пощенската кутия има нещо за теб. Пуснах го по-рано, когато не знаех все още, че ще те срещна.

— И какво е то?

— Виж сама!

Памела се надигна, но Антъни ловко дръпна хавлията й и голотата й блесна в цялата си прелест.

— Така ли се държи един джентълмен?!

Той се ухили.

— При първа възможност ще попитам княза.

— Ако си мислиш, че се предавам, много се мамиш. Отивам да видя в пощенската кутия!

Памела почти физически усещаше жарките погледи, които проследиха великолепното й оттегляне и с наслада потръпна при мисълта, че само след няколко секунди ще бъде в обятията му. Нямаше изгледи взаимният им глад скоро да бъде уталожен.

В пощенската кутия тя намери дебел картонен плик, който разтвори, докато се връщаше към камината. Вътре имаше още два плика, на които беше написано с червен маркер: „Предложение за работа“ и „Предложение за работа“. Претегли ги на ръка. Единият от тях беше значително по тежък от другия. Разкъса го и извади три листа с най-официален бланков надпис: „ТТ Продакшънс“. Прочете първите редове. Ставаше въпрос за предложение да работи като асистент на някаква продукция. Подозрително смръщи чело.

— Това подаяние ли е?

— Ти си очарователна, но доста глупавичка, скъпа моя. Не ти ли е известна собствената ти репутация в бранша? Твърди се, че четири пети от проектите на Харви за тази година са твое дело. Нито един разумен продуцент няма да те изпусне, ако му се изпречиш на пътя.

— А другият?

— Сама виж.

Антъни се излегна на една възглавница.

Тесният му слип — единствената дрешка на тялото му — изкусително се изду. Памела се отпусна до него.

Във втория плик намери малка бележка, на която бе написано: „Сънотворно“! Изчерви се, втренчена в нея.

— Обърни я — посъветва я Антъни и лекичко ухапа нежното й рамо.

Памела дълбоко си пое дъх, когато прочете: „Ще се омъжиш ли за мен?“. Отпусна се в обятията му.

— Не беше ли малко рисковано? Ами ако те бях прогонила?

— Кели твърдеше, че рискът си струвал, и че няма да бъда отхвърлен. Е, какъв е отговорът ти?

Устата й потърси неговата.

— Да, Антъни Секстън. Ти не знаеше ли, че съм ненаситна?

— И аз, скъпа, и аз…

Огънят в камината озаряваше голите им тела, слети отново в опиянението на страстта.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.